Кодекс законів про працю України 
Кодекс введено в дію з 1 червня 1972 року
Законом Української РСР
 від 10 грудня 1971 року № 322-VIII
Із змінами і доповненнями, внесеними
 указами Президії Верховної Ради Української РСР
 від 18 вересня 1973 року № 2048-VIII, ВВР, 1973 р., № 40, ст. 343,
 від 5 червня 1975 року № 3866-VIII, ВВР, 1975 р., № 24, ст. 296,
 від 24 грудня 1976 року № 1616-IX, ВВР, 1977 р., № 1, ст. 4,
 від 17 січня 1980 року № 5584-IX, ВВР, 1980 р., № 5, ст. 81,
 від 29 липня 1981 року № 2240-X, ВВР, 1981 р., № 32, ст. 513,
 від 30 грудня 1981 року № 2957-X, ВВР, 1982 р., № 2, ст. 23,
 від 24 січня 1983 року № 4617-X, ВВР, 1983 р., № 6, ст. 87,
 від 21 грудня 1983 року № 6237-X, ВВР, 1984 р., № 1, ст. 3,
 від 27 лютого 1985 року № 8474-X, ВВР, 1985 р., № 11, ст. 205,
 від 27 червня 1986 року № 2444-XI, ВВР, 1986 р., № 27, ст. 539,
 від 10 лютого 1987 року № 3546-XI, ВВР, 1987 р., № 8, ст. 149,
 від 3 вересня 1987 року № 4534-XI, ВВР, 1987 р., № 37, ст. 715,
 від 30 жовтня 1987 року № 4841-XI, ВВР, 1987 р., № 45, ст. 904,
 від 27 травня 1988 року № 5938-XI, ВВР, 1988 р., № 23, ст. 556,
 від 19 травня 1989 року № 7543-XI, ВВР, 1989 р., № 22, ст. 235,
 від 14 травня 1990 року № 9280-XI, ВВР, 1990 р., № 22, ст. 367,
 законами Української РСР
 від 20 березня 1991 року № 871-XII, ВВР, 1991 р., № 23, ст. 267,
 від 18 червня 1991 року № 1205-XII, ВВР, 1991 р., № 30, ст. 382,
 Постановою Верховної Ради Української РСР
 від 4 липня 1991 року № 1292-XII, ВВР, 1991 р., № 36, ст. 474,
 законами України
 від 4 січня 1992 року № 2032-XII, ВВР, 1992 р., № 17, ст. 209,
 від 18 лютого 1992 року № 2134-XII, ВВР, 1992 р., № 22, ст. 302,
 від 5 червня 1992 року № 2417-XII, ВВР, 1992 р., № 33, ст. 477,
 від 5 червня 1992 року № 2418-XII, ВВР, 1992 р., № 33, ст. 478,
 Декретом Кабінету Міністрів України
 від 9 грудня 1992 року № 7-92, ВВР, 1993 р., № 5, ст. 34,
Законом України
 від 15 грудня 1992 року № 2857-XII, ВВР, 1993 р., № 6, ст. 35,
 Декретом Кабінету Міністрів України
 від 31 грудня 1992 року № 23-92, ВВР, 1993 р., № 11, ст. 93,
законами України
 від 17 листопада 1993 року № 3610-XII, ВВР, 1993 р., № 47, ст. 435,
 від 19 листопада 1993 року № 3632-XII, ВВР, 1993 р., № 49, ст. 461,
 від 15 грудня 1993 року № 3693-XII, ВВР, 1994 р., № 3, ст. 9,
 від 15 грудня 1993 року № 3694-XII, ВВР, 1994 р., № 3, ст. 10,
 від 16 грудня 1993 року № 3706-XII, ВВР, 1993 р., № 51, ст. 478,
 від 16 грудня 1993 року № 3719-XII, ВВР, 1994 р., № 3, ст. 16,
 від 12 липня 1994 року № 92/94-ВР, ВВР, 1994 р., № 33, ст. 297,
 від 19 січня 1995 року № 6/95-ВР, ВВР, 1995 р., № 5, ст. 30,
 від 27 січня 1995 року № 35/95-ВР, ВВР, 1995 р., № 28, ст. 201,
 від 28 лютого 1995 року № 75/95-ВР, ВВР, 1995 р., № 13, ст. 85,
 від 5 липня 1995 року № 263/95-ВР, ВВР, 1995 р., № 28, ст. 204,
 від 28 червня 1996 року № 256/96-ВР, ВВР, 1996 р., № 30, ст. 143,
 від 10 вересня 1996 року № 357/96-ВР, ВВР, 1996 р., № 45, ст. 229,
 від 23 січня 1997 року № 20/97-ВР, ОВУ, 1997 р., число 6, с. 21,
 від 19 червня 1997 року № 374/97-ВР, ВВР, 1997 р., № 35, ст. 223,
 від 26 грудня 1997 року № 785/97-ВР, ОВУ, 1998 р., № 2, ст. 38,
 від 18 вересня 1998 року № 117-XIV, ОВУ, 1998 р., № 40, ст. 1473,
 від 8 квітня 1999 року № 576-XIV, ОВУ, 1999 р., № 16, ст. 634,
 від 30 червня 1999 року № 784-XIV, ОВУ, 1999 р., № 33, ст. 1699,
 від 24 грудня 1999 року № 1356-XIV, ОВУ, 2000 р., № 2, ст. 28,
 від 1 лютого 2000 року № 1421-XIV, ОВУ, 2000 р., № 6, ст. 2031,
 від 1 червня 2000 року № 1766-III, ОВУ, 2000 р., № 25, ст. 1036,
 від 8 червня 2000 року № 1807-III, ОВУ, 2000 р., № 27, ст. 1113,
 від 19 жовтня 2000 року № 2056-III, ОВУ, 2000 р., № 46, ст. 1975,
 від 11 січня 2001 року № 2213-III, ОВУ, 2001 р., № 8, ст. 309,
 від 5 квітня 2001 року № 2343-III, ОВУ, 2001 р., № 17, ст. 718,
 від 11 липня 2001 року № 2620-III, ОВУ, 2001 р., № 30, ст. 1354,
 від 17 жовтня 2002 року № 184-IV, ОВУ, 2002 р., № 45, ст. 2064,
 від 16 січня 2003 року № 429-IV, ОВУ, 2003 р., № 6, ст. 211,
 від 6 лютого 2003 року № 487-IV, ОВУ, 2003 р. №   9, ст.  336,
 від 6 лютого 2003 року № 490-IV, ОВУ, 2003 р. №   9, ст.  338,
 від 20 березня 2003 року № 639-IV, ОВУ, 2003 р., № 16, ст. 698,
 від 15 травня 2003 року № 762-IV, ОВУ, 2003 р., № 23, ст. 1021,
 від 10 липня 2003 року № 1096-IV, ОВУ, 2003 р., № 32, ст. 1680,
від 11 травня 2004 року № 1703-IV, ОВУ, 2004 р., № 22, ст. 1483,
від 21 жовтня 2004 року № 2103-IV, ОВУ, 2004 р., № 45, ст. 2963,
 від 22 жовтня 2004 року № 2128-IV, ОВУ, 2004 р., № 46, ст. 3010,
від 18 листопада 2004 року № 2190-IV, ОВУ, 2004 р., № 50, ст. 3257,
 від 3 березня 2005 року № 2454-IV, ОВУ, 2005 р., № 13, ст. 654,
 від 20 грудня 2005 року № 3248-IV, ОВУ, 2006 р., № 1, ст. 7,
від 14 грудня 2006 року № 466-V, ОВУ, 2007 р., № 1, ст. 3,
 від 22 грудня 2006 року № 534-V, ОВУ, 2007 р., № 1, ст. 15,
 від 7 лютого 2007 року № 609-V, ОВУ, 2007 р., № 18, ст. 690,
 від 11 травня 2007 року № 1014-V, ОВУ, 2007 р., № 44, ст. 1776,
 від 28 грудня 2007 року № 107-VI, ОВУ, 2008 р., № 1, ст. 1
(зміни, внесені Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI,
 діють по 31 грудня 2008 року,
зміни, внесені пунктом 96 розділу II Закону України
від 28 грудня 2007 року № 107-VI,
визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), 
згідно з Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008),
від 15 квітня 2008 року № 274-VI, ОВУ, 2008 р., № 33, ст. 1079,
від 23 вересня 2008 року № 573-VI, ОВУ, 2008 р., № 78, ст. 2598,
від 14 квітня 2009 року № 1254-VI, ОВУ, 2009 р., № 43, ст. 1429,
від 16 квітня 2009 року № 1276-VI, ОВУ, 2009 р., № 33, ст. 1108,
 від 19 травня 2009 року № 1343-VI, ОВУ, 2009 р., № 40, ст. 1347,
 від 25 червня 2009 року № 1574-VI, ОВУ, 2009 р., № 53, ст. 1831,
 від 17 листопада 2009 року № 1724-VI ОВУ, 2009 р., №  97, ст. 3329,
 від 21 січня 2010 року № 1837-VI, ОВУ, 2010 р., № 9, ст. 425,
від 10 березня 2010 року № 1959-VI, ОВУ, 2010 р., № 23, ст. 924,
від 18 травня 2010 року № 2266-VI, ОВУ, 2010 р., №  43, ст. 1399,
від 20 травня 2010 року № 2275-VI, ОВУ, 2010 р., №  45, ст. 1444,
 від 23 вересня 2010 року № 2559-VI, ОВУ, 2010 р., №  80, ст. 2815,
 від 21 грудня 2010 року № 2824-VI, ОВУ, 2011 р., № 2, ст. 96,
 від 11 січня 2011 року № 2914-VI, ОВУ, 2011 р., № 8, ст. 365,
 від 3 лютого 2011 року № 2978-VI, ОВУ, 2011 р., № 15, ст. 612,
 від 19 квітня 2011 року № 3231-VI, ОВУ, 2011 р., № 35, ст. 1429,
 від 8 вересня 2011 року № 3720-VI, ОВУ, 2011 р., № 77, ст. 2843,
 від 17 травня 2012 року № 4711-VI, ОВУ, 2012 р., № 45, ст. 1731,
 від 16 жовтня 2012 року № 5462-VI, ОВУ, 2012 р., № 95, ст. 3846,
 від 14 травня 2013 року № 224-VII, ОВУ, 2013 р., № 44, ст. 1568,
 від 15 травня 2013 року № 239-VII, ОВУ, 2013 р., № 44, ст. 1569,
 від 2 липня 2013 року № 379-VII, ОВУ, 2013 р., № 56, ст. 2013,
 від 4 липня 2013 року № 406-VII, ОВУ, 2013 р., № 60, ст. 2136,
 від 27 березня 2014 року № 1169-VII, ОВУ, 2014 р., № 28, ст. 784,
від 13 травня 2014 року № 1253-VII, ОВУ, 2014 р., № 45, ст. 1179,
від 13 травня 2014 року № 1255-VII, ОВУ, 2014 р., № 45, ст. 1180,
від 20 травня 2014 року № 1275-VII, ОВУ, 2014 р., № 47, ст. 1226,
від 16 вересня 2014 року № 1682-VII, ОВУ, 2014 р., № 82, ст. 2317,
від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, ОВУ, 2014 р., № 87, ст. 2471,
від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII, ОВУ, 2014 р., № 87, ст. 2474
(зміни, внесені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII,
 вводяться в дію з 26 квітня 2015 року),
 від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, ОВУ, 2015, № 3, ст. 52,
від 15 січня 2015 року № 116-VIII, ОВУ, 2015 р., № 12, ст. 305,
від 15 січня 2015 року № 120-VIII, ОВУ, 2015 р., № 9, ст. 227,
від 12 лютого 2015 року № 191-VIII, ОВУ, 2015 р., № 25, ст. 721,
від 5 березня 2015 року № 238-VIII, ОВУ, 2015 р., № 24, ст. 651,
від 18 березня 2015 року № 259-VIII, ОВУ, 2015 р., № 30, ст. 858,
від 7 квітня 2015 року № 289-VIII, ОВУ, 2015 р., № 37, ст. 1110,
від 9 квітня 2015 року № 315-VIII, ОВУ, 2015 р., № 40, ст. 1179,
від 14 травня 2015 року № 426-VIII, ОВУ, 2015 р., № 45, ст. 1422,
від 14 травня 2015 року № 433-VIII, ОВУ, 2015 р., № 46, ст. 1456,
від 16 липня 2015 року № 630-VIII, ОВУ, 2015 р., № 63, ст. 2087,
 від 3 листопада 2015 року № 734-VIII, ОВУ, 2015 р., № 94, ст. 3194,
 від 12 листопада 2015 року № 785-VIII, ОВУ, 2015 р., № 94, ст. 3202,
 від 12 листопада 2015 року № 801-VIII, ОВУ, 2015 р., № 98, ст. 3346,
від 23 грудня 2015 року № 901-VIII, ОВУ, 2016 р., № 2, ст. 51,
 від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, ОВУ, 2016 р., № 3, ст. 154,
від 28 січня 2016 року № 955-VIII, ОВУ, 2016 р., № 16, ст. 615,
від 17 травня 2016 року № 1366-VIII, ОВУ, 2016 р., № 47, ст. 1686,
від 17 травня 2016 року № 1367-VIII, ОВУ, 2016 р., № 47, ст. 1687,
від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, ОВУ, 2016 р., № 53, ст. 1852
(зміни, внесені Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, в частині положень,
 що стосуються діяльності приватних виконавців, вводяться в дію з 5 січня 2017 року),
від 6 грудня 2016 року № 1769-VIII, ОВУ, 2017 р., № 5, ст. 170,
від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII, ОВУ, 2017 р., № 2, ст. 32,
від 22 березня 2017 року № 1971-VIII, ОВУ, 2017 р., № 33, ст. 1021,
від 6 квітня 2017 року № 2005-VIII, ОВУ, 2017 р., № 38, ст. 1184,
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, ОВУ, 2017 р., № 96, ст. 2921
(зміни, внесені пунктом 1 параграфа 1 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, вводяться в дію
 через 30 днів із дня опублікування Державною судовою адміністрацією України повідомлення про початок
 функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у газеті «Голос України»),
від 16 листопада 2017 року № 2211-VIII, ОВУ, 2017 р., № 97, ст. 2971
Терміну «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 цього Кодексу, дано офіційне тлумачення 	
 Рішенням Конституційного Суду України 
від 9 липня 1998 року № 12-рп/98	

Поняттю «професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації», яке вживається в абзаці шостому частини першої статті 43 1 цього Кодексу,  дано офіційне тлумачення 	
 Рішенням Конституційного Суду України 
від 29 жовтня 1998 року № 14-рп/98	

Положенню частини першої статті 233
 дано офіційне тлумачення
 Рішенням Конституційного Суду України
 від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012
Положенню частини другої статті 233
 дано офіційне тлумачення
 Рішенням Конституційного Суду України
 від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013
Положенню частини другої статті 233
 дано офіційне тлумачення
 Рішенням Конституційного Суду України
 від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013
(Установлено, що норми і положення окремих статей цього Кодексу застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов’язкового державного соціального страхування, згідно із Законом України від 8 липня 2010 року № 2456-VI, враховуючи зміни, внесені Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, згідно із Законом України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII)	
(Установлено, що норми і положення окремих статей цього Кодексу застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України, згідно із Законом України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII)	

(У тексті Кодексу посилання «адміністрація», «адміністрація підприємства, організації», «адміністрація підприємства, установи, організації» замінено посиланням «власник або уповноважений ним орган», посилання «робітники і службовці» — посиланням «працівники»  згідно із Законом Української РСР від 20 березня 1991 року № 871-XII)	
(У назві та тексті Кодексу слова «Української РСР» замінити словом «України» згідно із Законом України від 18 лютого 1992 року № 2134-XII)	
(У тексті Кодексу слова «народний суд» в усіх відмінках замінено словом «суд» у відповідних відмінках згідно із Законом України від 19 січня 1995 року № 6/95-ВР)	
(У тексті Кодексу слова «заклад освіти» в усіх відмінках і числах замінено словами «навчальний заклад» у відповідному відмінку і числі згідно із Законом України від 6 лютого 2003 року № 490-IV)	

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 27.02.85 р. № 8474-X;
 у редакції Закону Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Глава I
 ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ 
Стаття 1. Завдання Кодексу законів про працю України 
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. 
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 2. Основні трудові права працівників 
Право громадян України на працю, — тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, — включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. 
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об’єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 27.02.85 р. № 8474-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 2 1. Рівність трудових прав громадян України 
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров’я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов’язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об’єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов’язаними з характером роботи або умовами її виконання.
(Доповнено статтею 2 1 згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 у редакції Закону України
 від 12.11.2015 р. № 785-VIII)
Стаття 3. Регулювання трудових відносин 
Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. 
Особливості праці членів кооперативів та їх об’єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР, 
від 03.03.2005 р. № 2454-IV)
Стаття 4. Законодавство про працю 
Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. 
(У редакції Закону Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Закону України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 5. Виключена.
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 виключена згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 5 1. Гарантії забезпечення права громадян на працю 
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: 
вільний вибір виду діяльності; 
безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; 
надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; 
безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; 
компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв’язку з направленням на роботу в іншу місцевість; 
правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
(Доповнено статтею 5 1 згідно із
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 6. Виключена.
(згідно із Законом Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 7. Особливості регулювання праці деяких 
категорій працівників 
Особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров’я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. 
(Із змінами і  доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Стаття 8. Регулювання трудових відносин громадян, які працюють за межами своїх держав
Трудові відносини громадян України, які працюють за її межами, а також трудові відносини іноземних громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях України, регулюються відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право».
(Із змінами і доповненнями, внесеними
 згідно із законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 08.06.2000 р. № 1807-III,
 від 21.01.2010 р. № 1837-VI)
Стаття 8 1. Співвідношення міжнародних договорів про працю і 
законодавства України 
Якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди. 
(Доповнено статтею 8 1 згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 9. Недійсність умов договорів про працю, які погіршують становище працівників 
Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 9 1. Додаткові порівняно з законодавством трудові і 
соціально-побутові пільги 
Підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. 
Підприємство може матеріально заохочувати працівників медичних, дитячих, культурно-освітніх, учбових і спортивних закладів, організацій громадського харчування і організацій, що обслуговують трудовий колектив і не входять до його складу. 
(Доповнено статтею 9 1 згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Глава II 
КОЛЕКТИВНИЙ ДОГОВІР 
(Глава із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 27.02.85 р. № 8474-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI,
 від 19.05.89 р. № 7543-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 у редакції Закону України від 15.12.93 р. № 3693-XII)
Стаття 10. Колективний договір 
Колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов’язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. 
Стаття 11. Сфера укладення колективних договорів 
Колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи. 
Колективний договір може укладатися в структурних підрозділах підприємства, установи, організації в межах компетенції цих підрозділів. 
Стаття 12. Сторони колективного договору 
Колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинними профспілковими організаціями, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності — представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони. 
Якщо на підприємстві, в установі, організації створено кілька первинних профспілкових організацій, вони повинні на засадах пропорційного представництва (згідно з кількістю членів кожної первинної профспілкової організації) утворити об’єднаний представницький орган для укладення колективного договору. В цьому разі кожна первинна профспілкова організація має визначитися щодо своїх конкретних зобов’язань за колективним договором та відповідальності за їх невиконання. Первинна профспілкова організація, що відмовилася від участі в об’єднаному представницькому органі, позбавляється права представляти інтереси працівників при підписанні колективного договору. 
(Із змінами, внесеними згідно із законами України
 від 05.04.2001 р. № 2343-III,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 13. Зміст колективного договору 
Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. 
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов’язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: 
зміни в організації виробництва і праці; 
забезпечення продуктивної зайнятості; 
нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); 
встановлення гарантій, компенсацій, пільг; 
участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); 
режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; 
умов і охорони праці; 
забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; 
гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; 
умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; 
забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків. 
Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. 
(Із доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 23.01.97 р. № 20/97-ВР,
від 15.04.2008 р. № 274-VI)
Стаття 14. Колективні переговори, розробка і укладення 
колективного договору, відповідальність за 
його виконання 
Укладенню колективного договору передують колективні переговори. 
Строки, порядок ведення переговорів, вирішення розбіжностей, що виникають під час їх ведення, порядок розробки, укладення та внесення змін і доповнень до колективного договору, відповідальність за його виконання регулюються Законом України «Про колективні договори і угоди». 
Стаття 15. Реєстрація колективного договору 
Колективні договори підлягають повідомній реєстрації місцевими органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. 
Порядок реєстрації колективних договорів визначається Кабінетом Міністрів України. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 16.10.2012 р. № 5462-VI,
 від 02.07.2013 р. № 379-VII)
Стаття 16. Недійсність умов колективного договору 
Умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. 
Стаття 17. Строк чинності колективного договору 
Колективний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у ньому. 
Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором. 
Колективний договір зберігає чинність у разі зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого укладено цей договір. 
У разі реорганізації підприємства, установи, організації колективний договір зберігає чинність протягом строку, на який його укладено, або може бути переглянутий за згодою сторін. 
У разі зміни власника чинність колективного договору зберігається протягом строку його дії, але не більше одного року. У цей період сторони повинні розпочати переговори про укладення нового чи зміну або доповнення чинного колективного договору. 
У разі ліквідації підприємства, установи, організації колективний договір діє протягом усього строку проведення ліквідації. 
На новоствореному підприємстві, в установі, організації колективний договір укладається за ініціативою однієї із сторін у тримісячний строк після реєстрації підприємства, установи, організації, якщо законодавством передбачено реєстрацію, або після рішення про заснування підприємства, установи, організації, якщо не передбачено їх реєстрацію. 
Стаття 18. Поширення колективного договору на 
всіх працівників 
Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов’язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. 
Стаття 19. Контроль за виконанням колективного 
договору 
Контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали у порядку, визначеному цим колективним договором. 
Якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно
 із Законом України від 05.04.2001 р. № 2343-III)
Стаття 20. Звіти про виконання колективного 
договору 
Сторони, які підписали колективний договір, щорічно в строки, передбачені колективним договором, звітують про його виконання. 
Глава III
ТРУДОВИЙ ДОГОВІР 
Стаття 21. Трудовий договір 
Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов’язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов’язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. 
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов’язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. 
(терміну «законодавство», що вживається у частині третій статті 21, дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.98 р. № 12-рп/98)	

(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Стаття 22. Гарантії при укладенні, зміні та припиненні 
трудового договору 
Забороняється необгрунтована відмова у прийнятті на роботу. 
Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об’єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. 
Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров’я працівника можуть встановлюватись законодавством України. 
(Із змінами, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 у редакції Закону України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 23. Строки трудового договору 
Трудовий договір може бути: 
1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 
2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 
3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. 
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 24. Укладення трудового договору 
Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов’язковим: 
1) при організованому наборі працівників; 
2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров’я; 
3) при укладенні контракту; 
4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 
5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 
6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 
7) в інших випадках, передбачених законодавством України. 
При укладенні трудового договору громадянин зобов’язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, — також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров’я та інші документи. 
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частину четверту виключено
Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. 
Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров’я. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом
 Президії Верховної Ради Української РСР від 19.05.89 р. № 7543-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 19.06.97 р. № 374/97-ВР,
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV,
 від 28.12.2014 р. № 77-VIII)
Стаття 24 1. Виключена.
(Доповнено статтею 24 1 згідно із
 Законом України від 24.12.99 р. № 1356-XIV;
із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 18.05.2010 р. № 2266-VI,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI,
від 13.05.2014 р. № 1253-VII;
 виключено згідно із Законом
 України від 28.12.2014 р. № 77-VIII)
Стаття 25. Заборона вимагати при укладенні трудового договору 
деякі відомості та документи 
При укладенні трудового договору забороняється вимагати від осіб, які поступають на роботу, відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, реєстрацію місця проживання чи перебування та документи, подання яких не передбачено законодавством. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
законами України від 19.06.97 р. № 374/97-ВР,
від 16.04.2009 р. № 1276-VI)
Стаття 25 1. Обмеження спільної роботи родичів на 
підприємстві, в установі, організації 
Власник вправі запроваджувати обмеження щодо спільної роботи на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації осіб, які є близькими родичами чи свояками (батьки, подружжя, брати, сестри, діти, а також батьки, брати, сестри і діти подружжя), якщо у зв’язку з виконанням трудових обов’язків вони безпосередньо підпорядковані або підконтрольні один одному. 
На підприємствах, в установах, організаціях державної форми власності порядок запровадження таких обмежень встановлюється законодавством. 
(Доповнено статтею 25 1 згідно із
 Законом України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 26. Випробування при прийнятті на роботу 
При укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. 
В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю. 
Випробування не встановлюється при прийнятті на роботу: осіб, які не досягли вісімнадцяти років; молодих робітників після закінчення професійних навчально-виховних закладів; молодих спеціалістів після закінчення вищих навчальних закладів; осіб, звільнених у запас з військової чи альтернативної (невійськової) служби; інвалідів, направлених на роботу відповідно до рекомендації медико-соціальної експертизи; осіб, обраних на посаду; переможців конкурсного відбору на заміщення вакантної посади; осіб, які пройшли стажування при прийнятті на роботу з відривом від основної роботи; вагітних жінок; одиноких матерів, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; осіб, з якими укладається строковий трудовий договір строком до 12 місяців; осіб на тимчасові та сезонні роботи; внутрішньо переміщених осіб. Випробування не встановлюється також при прийнятті на роботу в іншу місцевість і при переведенні на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, а також в інших випадках, якщо це передбачено законодавством. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 17.05.2016 р. № 1367-VIII)
Стаття 27. Строк випробування при прийнятті на роботу 
Строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, — шести місяців. 
Строк випробування при прийнятті на роботу робітників не може перевищувати одного місяця. 
До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини.
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
 від 17.05.2016 р. № 1367-VIII)
Стаття 28. Результати випробування при прийнятті на роботу 
Коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. 
У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 17.05.2016 р. № 1367-VIII)
Стаття 29. Обов’язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце 
До початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов’язаний: 
1) роз’яснити працівникові його права і обов’язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров’я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. 
2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 
3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 
4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 30. Обов’язок працівника особисто виконувати доручену йому роботу 
Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством. 
Стаття 31. Заборона вимагати виконання роботи, не обумовленої трудовим договором 
Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. 
Стаття 32. Переведення на іншу роботу. Зміна істотних умов праці 
Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. 
Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров’я. 
У зв’язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці — систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших — працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. 
Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. 
(Із змінами, внесеними згідно Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Стаття 33. Тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором 
Тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. 
Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров’я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. 
У випадках, зазначених у частині другій цієї статті, забороняється тимчасове переведення на іншу роботу вагітних жінок, жінок, які мають дитину-інваліда або дитину віком до шести років, а також осіб віком до вісімнадцяти років без їх згоди. 
(У редакції Закону України
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Стаття 34. Тимчасове переведення на іншу роботу в разі простою 
Простій — це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. 
У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. 
(У редакції Закону України
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Стаття 35. Виключена. 
 (згідно із Законом України
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Стаття 36. Підстави припинення трудового договору 
Підставами припинення трудового договору є: 
1) угода сторін; 
2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 
3) призов або вступ працівника або власника — фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;
4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 
5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 
6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв’язку із зміною істотних умов праці; 
7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 
7 1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов’язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;
7 2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»;
8) підстави, передбачені контрактом; 
9) підстави, передбачені іншими законами.
У випадках, передбачених пунктами 7 і 7 1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7 2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».
Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. 
У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 21.12.83 р. № 6237-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 06.02.2003 р. № 487-IV,
 від 17.05.2012 р. № 4711-VI,
 від 14.05.2013 р. № 224-VII,
від 20.05.2014 р. № 1275-VII,
від 16.09.2014 р. № 1682-VII,
від 14.10.2014 р. № 1700-VII,
який вводиться в дію з 26.04.2015 р.,
від 14.05.2015 р. № 433-VIII,
від 28.01.2016 р. № 955-VIII)
Стаття 37. Виключена.
(згідно із Законом України
 від 14.04.2009 р. № 1254-VI)
Стаття 38. Розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника 
Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім’ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. 
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 17.01.80 р. № 5584-IX,
 від 21.12.83 р. № 6237-X,
 від 19.05.89 р. № 7543-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Стаття 39. Розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника 
Строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. 
Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 39 1. Продовження дії строкового трудового договору 
на невизначений строк 
Якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. 
Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. 
(Доповнено статтею 39 1 згідно із
 Законом України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 40. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу 
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 
1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 
1 1) виключено 
2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров’я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов’язків вимагає доступу до державної таємниці; 
3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов’язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 
4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 
5) нез’явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв’язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 
6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 
7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп’яніння; 
8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 
9) виключено 
10) призову або мобілізації власника — фізичної особи під час особливого періоду;
11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами
 Президії Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X,
 від 27.06.86 р. № 2444-XI,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 12.07.94 р. № 92/94-ВР,
 від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 30.06.99 р. № 784-XIV,
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV,
від 11.05.2004 р. № 1703-IV,
 від 03.02.2011 р. № 2978-VI,
від 20.05.2014 р. № 1275-VII,
 від 17.05.2016 р. № 1367-VIII)
Стаття 41. Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов 
Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: 
1) одноразового грубого порушення трудових обов’язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; 
1 1) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; 
2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір’я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу; 
3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи; 
4) перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи;
5) припинення повноважень посадових осіб.
Власник або уповноважений ним орган з власної ініціативи зобов’язаний розірвати трудовий договір з посадовою особою в разі повторного порушення нею вимог законодавства у сфері ліцензування, з питань видачі документів дозвільного характеру або у сфері надання адміністративних послуг, передбачених статтями 166 10, 166 12, 188 44 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, — також вимог статті 43 цього Кодексу. 
Розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законами України від 19.11.93 р. № 3632-XII,
 від 19.01.1995 р. № 6/95-ВР,
 від 17.10.2002 р. № 184-IV,
 від 22.12.2006 р. № 534-V,
 від 08.09.2011 р. № 3720-VI,
 від 17.05.2012 р. № 4711-VI,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI,
 від 04.07.2013 р. № 406-VII,
від 13.05.2014 р. № 1255-VII,
від 14.10.2014 р. № 1700-VII,
який вводиться в дію з 26.04.2015 р.,
від 12.02.2015 р. № 191-VIII)
Стаття 42. Переважне право на залишення на роботі при 
вивільненні працівників у зв’язку із змінами 
в організації виробництва і праці 
При скороченні чисельності чи штату працівників у зв’язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. 
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 
1) сімейним — при наявності двох і більше утриманців; 
2) особам, в сім’ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 
5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 
8) особам з числа депортованих з України, протягом п’яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, — протягом двох років з дня звільнення їх зі служби;
10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 19.05.89 р. № 7543-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 16.12.93 р. № 3706-XII,
 від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 28.02.95 р. № 75/95-ВР,
 від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
від 18.03.2015 р. № 259-VIII,
від 06.04.2017 р. № 2005-VIII)
Стаття 42 1. Переважне право на укладення трудового договору 
у разі поворотного прийняття на роботу 
Працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган провадить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. 
Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором. 
Умови відновлення соціально-побутових пільг, які працівники мали до вивільнення, визначаються колективним договором. 
(Доповнено статтею 42 1 згідно із
 Законом України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 43. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) 
Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 — 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. 
У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п’ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. 
Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з’явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. 
У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. 
Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. 
Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. 
Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). 
Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). 
Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 27.06.86 р. № 2444-XI,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 18.02.92 р. № 2134-XII,
 від 16.12.93 р. № 3719-XII,
 від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 05.04.2001 р. № 2343-III,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
від 14.10.2014 р. № 1697-VII,
від 16.07.2015 р. № 630-VIII,
від 23.12.2015 р. № 901-VIII)
Стаття 43 1. Розірвання трудового договору з ініціативи 
власника або уповноваженого ним органу без 
попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) 
Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: 
ліквідації підприємства, установи, організації; 
незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу; 
звільнення з суміщуваної роботи у зв’язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв’язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством; 
поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 
звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації; 
звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації; 
звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об’єднаннями громадян; 
звільнення працівника, який вчинив за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібне) майна власника, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 
призову або мобілізації власника — фізичної особи під час особливого періоду.
Законодавством можуть бути передбачені й інші випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди відповідного виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). 
(положенню абзацу шостого частини першої статті 43 1 дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 29.10.98 р. № 14-рп/98)	

(Доповнено статтею 43 1 згідно із
 Законом України від 18.02.92 р. № 2134-XII;
 із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 19.11.93 р. № 3632-XII,
 від 16.12.93 р. № 3719-XII,
 від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI,
 від 04.07.2013 р. № 406-VII,
від 20.05.2014 р. № 1275-VII)
Стаття 44. Вихідна допомога 
При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) — у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) — у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, — у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
  Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV,
 від 11.05.2007 р. № 1014-V;
 у редакції Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI)
(зміни, внесені пунктом 96 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008) 	

(Із доповненнями, внесеними згідно із
 Законом України від 13.05.2014 р. № 1255-VII)
Стаття 45. Розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) 
На вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». 
Якщо власник або уповноважений ним орган, або керівник, стосовно якого пред’явлено вимогу про розірвання трудового договору, не згоден з цією вимогою, він може оскаржити рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) до суду у двотижневий строк з дня отримання рішення. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення. 
У разі, коли рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) не виконано і не оскаржено у зазначений строк, виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) у цей же строк може оскаржити до суду діяльність або бездіяльність посадових осіб, органів, до компетенції яких належить розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Закону Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законів України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 05.04.2001 р. № 2343-III;
 із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 46. Відсторонення від роботи 
Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп’яніння; відмови або ухилення від обов’язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. 
(У редакції Закону України
 від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 47. Обов’язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу  він зобов’язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. 
У разі мобілізації власника — фізичної особи свої обов’язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
Законом України від 20.05.2014 р. № 1275-VII)
Стаття 48. Трудові книжки 
Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п’ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. 
Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п’яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п’яти днів після початку проходження стажування. 
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. 
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 19.06.97 р. № 374/97-ВР,
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV,
 від 16.01.2003 р. № 429-IV,
 від 28.12.2014 р. № 77-VIII)
Стаття 49. Видача довідки про роботу та заробітну плату 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. 
Глава III-А 
ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЗАЙНЯТОСТІ ВИВІЛЬНЮВАНИХ ПРАЦІВНИКІВ 
(Доповнено главою ІІІ-А згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 49 1. Виключена. 
(Із змінами, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 виключена згідно із Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 49 2. Порядок вивільнення працівників 
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. 
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. 
Одночасно з попередженням про звільнення у зв’язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Вимоги частин першої — третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв’язку із змінами в організації виробництва і праці, пов’язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.
Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності — здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.
Частину шосту виключено. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 27.03.2014 р. № 1169-VII,
 від 28.12.2014 р. № 77-VIII,
від 18.03.2015 р. № 259-VIII)
Стаття 49 3. Виключена.
(У редакції Закону Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 виключена згідно із Законом
 України від 11.01.2001 р. № 2213-III)
Стаття 49 4. Зайнятість населення 
Зайнятість суспільно корисною працею осіб, які припинили трудові відносини з підстав, передбачених цим Кодексом, при неможливості їх самостійного працевлаштування, забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення». 
Ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом’якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення. 
Професійні спілки мають право вносити пропозиції відповідним органам про перенесення строків або тимчасове припинення чи відміну заходів, пов’язаних з вивільненням працівників. 
(Доповнено статтею 49 4 згідно із
 Законом України від 20.03.91 р. № 871-XII;
 із доповненнями, внесеними згідно із
 Законом України від 05.04.2001 р. № 2343-III)
Глава IV
РОБОЧИЙ ЧАС 
Стаття 50. Норма тривалості робочого часу 
Нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. 
Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. 
(Із змінами, внесеними згідно із Законом Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 17.11.93 р. № 3610-XII)
Стаття 51. Скорочена тривалість робочого часу 
Скорочена тривалість робочого часу встановлюється: 
1) для працівників віком від 16 до 18 років — 36 годин на тиждень, для осіб віком від 15 до 16 років (учнів віком від 14 до 15 років, які працюють в період канікул) — 24 години на тиждень. 
Тривалість робочого часу учнів, які працюють протягом навчального року у вільний від навчання час не може перевищувати половини максимальної тривалості робочого часу, передбаченої в абзаці першому цього пункту для осіб відповідного віку; 
2) для працівників, зайнятих на роботах з шкідливими умовами праці, — не більш як 36 годин на тиждень. 
Перелік виробництв, цехів, професій і посад з шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого часу, затверджується в порядку, встановленому законодавством. 
Крім того, законодавством встановлюється скорочена тривалість робочого часу для окремих категорій працівників (учителів, лікарів та інших). 
Скорочена тривалість робочого часу може встановлюватись за рахунок власних коштів на підприємствах і в організаціях для жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 19.05.89 р. № 7543-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 52. П’ятиденний і шестиденний робочий тиждень та тривалість щоденної роботи 
Для працівників установлюється п’ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п’ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51). 
На тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п’ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години. 
П’ятиденний або шестиденний робочий тиждень встановлюється власником або уповноваженим ним органом спільно з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) з урахуванням специфіки роботи, думки трудового колективу і за погодженням з місцевою радою. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 законами України від 17.11.93 р. № 3610-XII,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 53. Тривалість роботи напередодні святкових і неробочих і вихідних днів 
Напередодні святкових і неробочих днів (стаття 73) тривалість роботи працівників, крім працівників, зазначених у статті 51 цього Кодексу, скорочується на одну годину як при п’ятиденному, так і при шестиденному робочому тижні. 
Напередодні вихідних днів тривалість роботи при шестиденному робочому тижні не може перевищувати 5 годин. 
(Із змінами, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 17.11.93 р. № 3610-XII)
Стаття 54. Тривалість роботи в нічний час 
При роботі в нічний час встановлена тривалість роботи (зміни) скорочується на одну годину. Це правило не поширюється на працівників, для яких уже передбачено скорочення робочого часу (пункт 2 частини першої і частина третя статті 51). 
Тривалість нічної роботи зрівнюється з денною в тих випадках, коли це необхідно за умовами виробництва, зокрема у безперервних виробництвах, а також на змінних роботах при шестиденному робочому тижні з одним вихідним днем. 
Нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку. 
(Із змінами, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 55. Заборона роботи в нічний час 
Забороняється залучення до роботи в нічний час: 
1) вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до трьох років (стаття 176); 
2) осіб, молодших вісімнадцяти років (стаття 192); 
3) інших категорій працівників, передбачених законодавством. 
Робота жінок в нічний час не допускається, за винятком випадків, передбачених статтею 175 цього Кодексу. Робота інвалідів у нічний час допускається лише за їх згодою і за умови, що це не суперечить медичним рекомендаціям (стаття 172). 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 30.10.87 р. № 4841-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 56. Неповний робочий час 
За угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням або здійснює догляд за хворим членом сім’ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов’язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. 
Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. 
Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 30.10.87 р. № 4841-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 57. Початок і закінчення роботи 
Час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. 
Стаття 58. Робота змінами 
При змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. 
Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. 
Стаття 59. Перерви між змінами 
Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). 
Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється. 
Стаття 60. Поділ робочого дня на частини 
На роботах з особливими умовами і характером праці в порядку і випадках, передбачених законодавством, робочий день може бути поділений на частини з тією умовою, щоб загальна тривалість роботи не перевищувала встановленої тривалості робочого дня. 
Стаття 61. Підсумований облік робочого часу 
На безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51). 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом України від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 62. Обмеження надурочних робіт 
Надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61). 
Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині третій цієї статті. 
Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи тільки у таких виняткових випадках: 
1) при проведенні робіт, необхідних для оборони країни, а також відвернення громадського або стихійного лиха, виробничої аварії і негайного усунення їх наслідків; 
2) при проведенні громадсько необхідних робіт по водопостачанню, газопостачанню, опаленню, освітленню, каналізації, транспорту, зв’язку — для усунення випадкових або несподіваних обставин, які порушують правильне їх функціонування; 
3) при необхідності закінчити почату роботу, яка внаслідок непередбачених обставин чи випадкової затримки з технічних умов виробництва не могла бути закінчена в нормальний робочий час, коли припинення її може призвести до псування або загибелі державного чи громадського майна, а також у разі необхідності невідкладного ремонту машин, верстатів або іншого устаткування, коли несправність їх викликає зупинення робіт для значної кількості трудящих; 
4) при необхідності виконання вантажно-розвантажувальних робіт з метою недопущення або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення; 
5) для продовження роботи при нез’явленні працівника, який заступає, коли робота не допускає перерви; в цих випадках власник або уповноважений ним орган зобов’язаний негайно вжити заходів до заміни змінника іншим працівником. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
(Дію статті припинено на період реалізації Програми надзвичайних заходів щодо стабілізації економіки України та виходу її з кризового стану (1991 рік — перше півріччя 1993 року) згідно з Постановою Верховної Ради Української РСР від 04.07.91 р. № 1292-XII)	

Стаття 63. Заборона залучення до надурочних робіт 
До надурочних робіт (стаття 62) забороняється залучати: 
1) вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (стаття 176); 
2) осіб, молодших вісімнадцяти років (стаття 192); 
3) працівників, які навчаються в загальноосвітніх школах і професійно-технічних училищах без відриву від виробництва, в дні занять (стаття 220). 
Законодавством можуть бути передбачені і інші категорії працівників, що їх забороняється залучати до надурочних робіт. 
Жінки, які мають дітей віком від трьох до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, можуть залучатись до надурочних робіт лише за їх згодою (стаття 177). 
Залучення інвалідів до надурочних робіт можливе лише за їх згодою і за умови, що це не суперечить медичним рекомендаціям (стаття 172). 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 30.10.87 р. № 4841-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 64. Необхідність одержання дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації для проведення надурочних робіт 
Надурочні роботи можуть провадитися лише з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом України від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 65. Граничні норми застосування надурочних робіт 
Надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. 
Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника. 
(Дію статті припинено на період реалізації Програми надзвичайних заходів щодо стабілізації економіки України та виходу її з кризового стану (1991 рік — перше півріччя 1993 року) згідно з Постановою Верховної Ради Української РСР від 04.07.91 р. № 1292-XII)	

Глава V
ЧАС ВІДПОЧИНКУ 
Стаття 66. Перерва для відпочинку і харчування 
Працівникам надається перерва для відпочинку і харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва не включається в робочий час. Перерва для відпочинку і харчування повинна надаватись, як правило, через чотири години після початку роботи. 
Час початку і закінчення перерви встановлюється правилами внутрішнього трудового розпорядку. 
Працівники використовують час перерви на свій розсуд. На цей час вони можуть відлучатися з місця роботи. 
На тих роботах, де через умови виробництва перерву встановити не можна, працівникові повинна бути надана можливість приймання їжі протягом робочого часу. Перелік таких робіт, порядок і місце приймання їжі встановлюються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом України від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 67. Вихідні дні 
При п’ятиденному робочому тижні працівникам надаються два вихідних дні на тиждень, а при шестиденному робочому тижні — один вихідний день. 
Загальним вихідним днем є неділя. Другий вихідний день при п’ятиденному робочому тижні, якщо він не визначений законодавством, визначається графіком роботи підприємства, установи, організації, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації, і, як правило, має надаватися підряд з загальним вихідним днем. 
У випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого. 
З метою створення сприятливих умов для використання святкових та неробочих днів (стаття 73), а також раціонального використання робочого часу Кабінет Міністрів України не пізніше ніж за три місяці до таких днів може рекомендувати керівникам підприємств, установ та організацій перенести вихідні та робочі дні у порядку і на умовах, установлених законодавством, для працівників, яким встановлено п’ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. 
Власник або уповноважений ним орган у разі застосування рекомендації Кабінету Міністрів України не пізніше ніж за два місяці видає наказ (розпорядження) про перенесення вихідних та робочих днів на підприємстві, в установі або організації, погоджений з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 законами України від 27.01.95 р. № 35/95-ВР,
 від 26.12.97 р. № 785/97-ВР,
 від 08.04.99 р. № 576-XIV,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
 від 11.01.2011 р. № 2914-VI)
Стаття 68. Вихідні дні на підприємствах, в установах, організаціях, пов’язаних з обслуговуванням населення 
На підприємствах, в установах, організаціях, де робота не може бути перервана в загальний вихідний день у зв’язку з необхідністю обслуговування населення (магазини, підприємства побутового обслуговування, театри, музеї і інші), вихідні дні встановлюються місцевими радами. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 Законом України від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 69. Вихідні дні на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях 
На підприємствах, в установах, організаціях, зупинення роботи яких неможливе з виробничо-технічних умов або через необхідність безперервного обслуговування населення, а також на вантажно-розвантажувальних роботах, пов’язаних з роботою транспорту, вихідні дні надаються в різні дні тижня почергово кожній групі працівників згідно з графіком змінності, що затверджується власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом України від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 70. Тривалість щотижневого безперервного відпочинку 
Тривалість щотижневого безперервного відпочинку повинна бути не менш як сорок дві години. 
Стаття 71. Заборона роботи у вихідні дні. Винятковий порядок застосування такої роботи 
Робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством в частині другій цієї статті. 
Залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається в таких виняткових випадках: 
1) для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій і негайного усунення їх наслідків; 
2) для відвернення нещасних випадків, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, загибелі або псування майна; 
3) для виконання невідкладних, наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежить у дальшому нормальна робота підприємства, установи, організації в цілому або їх окремих підрозділів; 
4) для виконання невідкладних вантажно-розвантажувальних робіт з метою запобігання або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення. 
Залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 24.01.83 р. № 4617-X;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 20.03.2003 р. № 639-IV,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 72. Компенсація за роботу у вихідний день 
Робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. 
Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 у редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 73. Святкові і неробочі дні 
Встановити такі святкові дні: 
1 січня — Новий рік 
7 січня і 25 грудня — Різдво Христове
8 березня — Міжнародний жіночий день 
1 травня — День праці
9 травня — День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги) 
28 червня — День Конституції України 
24 серпня — День незалежності України
14 жовтня — День захисника України.
Робота також не провадиться в дні релігійних свят: 
7 січня і 25 грудня — Різдво Христове
один день (неділя) — Пасха (Великдень) 
один день (неділя) — Трійця. 
За поданням релігійних громад інших (неправославних) конфесій, зареєстрованих в Україні, керівництво підприємств, установ, організацій надає особам, які сповідують відповідні релігії, до трьох днів відпочинку протягом року для святкування їх великих свят з відпрацюванням за ці дні. 
У дні, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допускаються роботи, припинення яких неможливе через виробничо-технічні умови (безперервно діючі підприємства, установи, організації), роботи, викликані необхідністю обслуговування населення. У ці дні допускаються роботи із залученням працівників у випадках та в порядку, передбачених статтею 71 цього Кодексу. 
Робота у зазначені дні компенсується відповідно до статті 107 цього Кодексу. 
(Із змінами і доповненнями і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 законами Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII,
 від 18.06.91 р. № 1205-XII;
 законами України від 05.06.92 р. № 2417-XII,
 від 28.06.96 р. № 256/96-ВР,
 від 01.02.2000 р. № 1421-XIV,
 від 20.03.2003 р. № 639-IV,
від 05.03.2015 р. № 238-VIII,
від 09.04.2015 р. № 315-VIII,
від 16.11.2017 р. № 2211-VIII)
Стаття 74. Щорічні відпустки 
Громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. 
(У редакції Закону України
 від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 75. Тривалість щорічної основної відпустки 
Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. 
Особам віком до вісімнадцяти років надається щорічна основна відпустка тривалістю 31 календарний день. 
Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті. 
(Із змінами, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 у редакції Закону України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 76. Щорічні додаткові відпустки та їх тривалість 
Щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 
1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 
2) за особливий характер праці; 
3) в інших випадках, передбачених законодавством. 
Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України. 
(У редакції Закону України
 від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 77. Творча відпустка 
Творча відпустка надається працівникам для закінчення дисертаційних робіт, написання підручників та в інших випадках, передбачених законодавством. 
Тривалість, порядок, умови надання та оплати творчих відпусток установлюються Кабінетом Міністрів України. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 03.09.87 р. № 4534-XI;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 у редакції Закону України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 77 1. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях 
Відпустка для підготовки та участі в змаганнях надається працівникам, які беруть участь у всеукраїнських та міжнародних спортивних змаганнях. 
Тривалість, порядок, умови надання та оплати відпусток для підготовки та участі в змаганнях встановлюються Кабінетом Міністрів України.
(Кодекс доповнено статтею 77 1 згідно із
 Законом України від 17.11.2009 р. № 1724-VI)
Стаття 77 2. Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни
Учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
(Доповнено статтею 77 2 згідно із
 Законом України від 14.05.2015 р. № 426-VIII)
Стаття 78. Невключення днів тимчасової непрацездатності до щорічних відпусток 
Дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв’язку з вагітністю та пологами, до щорічних відпусток не включаються. 
(У редакції Закону України
 від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 78 1. Неврахування святкових і неробочих днів при визначенні тривалості щорічних відпусток 
Святкові і неробочі дні (стаття 73 цього Кодексу) при визначенні тривалості щорічних відпусток не враховуються. 
(Доповнено статтею 78 1 згідно із
 Законом України від 06.02.2003 р. № 490-IV)
Стаття 79. Порядок і умови надання щорічних відпусток. Відкликання з відпустки 
Щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. 
У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. 
Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. 
Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. 
Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов’язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. 
Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. 
Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. 
Відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, установи, організації з додержанням вимог частини шостої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
 від 06.02.2003 р. № 490-IV,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 80. Перенесення щорічної відпустки 
Щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: 
1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п’ята статті 79 цього Кодексу); 
2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина третя статті 115 цього Кодексу). 
Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі: 
1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; 
2) виконання працівником державних або громадських обов’язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; 
3) настання строку відпустки у зв’язку з вагітністю та пологами; 
4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв’язку з навчанням. 
Щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. 
У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України «Про відпустки». 
Забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до вісімнадцяти років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 19.05.89 р. № 7543-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
 від 06.02.2003 р. № 490-IV,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 81. Право на щорічну відпустку у разі переведення на інше місце роботи 
За бажанням працівників, переведених на роботу з одного підприємства, установи, організації на інше підприємство, в установу, організацію, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, щорічна відпустка повної тривалості надається до настання шестимісячного терміну безперервної роботи після переведення. 
Якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткові відпустки і не одержав за них грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
 від 06.02.2003 р. № 490-IV)
Стаття 82. Обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку 
До стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються: 
1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 
2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); 
3) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 
4) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 Закону України «Про відпустки», за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку; 
5) час навчання з відривом від виробництва тривалістю менше 10 місяців на денних відділеннях професійно-технічних навчальних закладів; 
6) час навчання новим професіям (спеціальностям) осіб, звільнених у зв’язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників; 
7) інші періоди роботи, передбачені законодавством. 
До стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки (стаття 76 цього Кодексу), зараховуються: 
1) час фактичної роботи із шкідливими, важкими умовами або з особливим характером праці, якщо працівник зайнятий у цих умовах не менше половини тривалості робочого дня, встановленої для працівників даного виробництва, цеху, професії або посади; 
2) час щорічних основної та додаткових відпусток за роботу із шкідливими, важкими умовами і за особливий характер праці; 
3) час роботи вагітних жінок, переведених на підставі медичного висновку на легшу роботу, на якій вони не зазнають впливу несприятливих виробничих факторів. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
 від 16.01.2003 р. № 429-IV,
 від 06.02.2003 р. № 490-IV)
Стаття 83. Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки 
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину — інваліда з дитинства підгрупи А I групи. 
У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. 
У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. 
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданих працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. 
Особам віком до вісімнадцяти років заміна всіх видів відпусток грошовою компенсацією не допускається. 
У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину — інваліда з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям. 
(Із змінами, внесеними згідно із 
законами України
 від 18.09.98 р. № 117-XIV,
 від 15.01.2015 р. № 120-VIII)
Стаття 84. Відпустки без збереження заробітної плати 
У випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов’язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. 
За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
 від 06.02.2003 р. № 490-IV)
Глава VI
НОРМУВАННЯ ПРАЦІ 
Стаття 85. Норми праці 
Норми праці — норми виробітку, часу, обслуговування, чисельності — встановлюються для працівників відповідно до досягнутого рівня техніки, технології, організації виробництва і праці. 
В умовах колективних форм організації та оплати праці можуть застосовуватися також укрупнені і комплексні норми. 
Норми праці підлягають обов’язковій заміні новими в міру проведення атестації і раціоналізації робочих місць, впровадження нової техніки, технології та організаційно-технічних заходів, які забезпечують зростання продуктивності праці. 
Досягнення високого рівня виробітку продукції окремим працівником, бригадою за рахунок застосування з власної ініціативи нових прийомів праці і передового досвіду, вдосконалення своїми силами робочих місць не є підставою для перегляду норм. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 86. Запровадження, заміна і перегляд норм праці 
Запровадження, заміна і перегляд норм праці провадиться власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). 
Власник або уповноважений ним орган повинен роз’яснити працівникам причини перегляду норм праці, а також умови, за яких мають застосовуватися нові норми. 
Про запровадження нових і зміну чинних норм праці власник або уповноважений ним орган повідомляє працівників не пізніш як за один місяць до запровадження. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 24.01.83 р. № 4617-X;
 у редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 87. Строк дії норм праці 
Норми праці встановлюються на невизначений строк і діють до моменту їх перегляду у зв’язку зі зміною умов, на які вони були розраховані (стаття 85). 
Поряд з нормами, встановленими на стабільні за організаційно-технічними умовами роботи, застосовуються тимчасові і одноразові норми. 
Тимчасові норми встановлюються на період освоєння тих чи інших робіт за відсутністю затверджених нормативних матеріалів для нормування праці. 
Одноразові норми встановлюються на окремі роботи, які носять одиничний характер (позапланові, аварійні). 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 у редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 19.05.89 р. № 7543-XI)
Стаття 88. Умови праці, які мають враховуватися при розробленні норм виробітку (норм часу) і норм обслуговування 
Норми виробітку (норми часу) і норми обслуговування визначаються виходячи з нормальних умов праці, якими вважаються: 
1) справний стан машин, верстатів і пристроїв; 
2) належна якість матеріалів та інструментів, необхідних для виконання роботи, і їх вчасне подання; 
3) вчасне постачання виробництва електроенергією, газом та іншими джерелами енергоживлення; 
4) своєчасне забезпечення технічною документацією; 
5) здорові та безпечні умови праці (додержання правил і норм з техніки безпеки, необхідне освітлення, опалення, вентиляція, усунення шкідливих наслідків шуму, випромінювань, вібрації та інших факторів, які негативно впливають на здоров’я робітників, і т. ін.). 
Стаття 89. Заміна і перегляд єдиних і типових норм 
Заміна і перегляд єдиних і типових (міжгалузевих, галузевих, відомчих) норм здійснюється органами, які їх затвердили. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 90. Порядок визначення розцінок при відрядній оплаті праці 
При відрядній оплаті праці розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу). 
Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку. Відрядна розцінка може бути визначена також шляхом множення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на встановлену норму часу в годинах або днях. 
Стаття 91. Збереження попередніх розцінок при впровадженні винаходу, корисної моделі, промислового зразка чи раціоналізаторської пропозиції 
За працівником, який створив винахід, корисну модель, промисловий зразок або вніс раціоналізаторську пропозицію, що зумовили зміну технічних норм і розцінок, зберігаються попередні розцінки протягом шести місяців від дати початку їх впровадження. Попередні розцінки зберігаються і в тих випадках, коли автор зазначених об’єктів інтелектуальної власності раніше не виконував роботи, норми і розцінки на яку змінено у зв’язку з їх впровадженням, і був переведений на цю роботу після їх впровадження. 
За іншими працівниками, які допомогли авторові у впровадженні винаходу, корисної моделі, промислового зразка чи раціоналізаторської пропозиції, попередні розцінки зберігаються протягом трьох місяців. 
(У редакції Закону України
 від 28.02.95 р. № 75/95-ВР)
Стаття 92. Встановлення нормованих завдань при почасовій оплаті праці 
При почасовій оплаті працівникам встановлюються нормовані завдання. Для виконання окремих функцій та обсягів робіт може бути встановлено норми обслуговування або норми чисельності працівників. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 93. Виключена. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 виключена згідно із Законом
 України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Глава VII 
ОПЛАТА ПРАЦІ 
Стаття 94. Заробітна плата 
Заробітна плата — це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. 
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. 
(У редакції Закону Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Закону України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 95. Мінімальна заробітна плата. Індексація заробітної плати 
Мінімальна заробітна плата — це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.
Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.
Частину третю виключено 
Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов’язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. 
Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
Декретами Кабінету Міністрів України від 09.12.92 р. № 7-92,
 від 31.12.92 р. № 23-92;
 законами України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР,
 від 01.06.2000 р. № 1766-III,
 від 18.11.2004 р. № 2190-IV,
від 14.12.2006 р. № 466-V,
 від 25.06.2009 р. № 1574-VI,
від 06.12.2016 р. № 1774-VIII)
Стаття 96. Системи оплати праці
Системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників.
Тарифна система оплати праці включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і професійні стандарти (кваліфікаційні характеристики).
Тарифна система оплати праці використовується при розподілі робіт залежно від їх складності, а працівників — залежно від кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою для формування та диференціації розмірів заробітної плати.
Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).
Схема посадових окладів (тарифних ставок) працівників установ, закладів та організацій, що фінансуються з бюджету, формується на основі:
мінімального посадового окладу (тарифної ставки), встановленого Кабінетом Міністрів України;
міжпосадових (міжкваліфікаційних) співвідношень розмірів посадових окладів (тарифних ставок) і тарифних коефіцієнтів.
Мінімальний посадовий оклад (тарифна ставка) встановлюється у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або органом, уповноваженим власником, згідно з професійними стандартами (кваліфікаційними характеристиками) за погодженням із виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).
Вимоги до кваліфікаційних та спеціальних знань працівників, їх завдання, обов’язки та спеціалізація визначаються професійними стандартами або кваліфікаційними характеристиками професій працівників.
Порядок розроблення та затвердження професійних стандартів визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок розроблення та затвердження кваліфікаційних характеристик визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері праці та соціальної політики.
Колективним договором, а якщо договір не укладався — наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, виданим після погодження з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), а в разі відсутності первинної профспілкової організації — з вільно обраними та уповноваженими представниками (представником) працівників, можуть встановлюватися інші системи оплати праці.
(Із змінами, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 04.01.92 р. № 2032-XII;
законами України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР,
 від 01.06.2000 р. № 1766-III,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
 від 18.11.2004 р. № 2190-IV;
у редакції Закону України
 від 06.12.2016 р. № 1774-VIII)
Стаття 97. Оплата праці на підприємствах, в установах і організаціях 
Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. 
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов’язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності — з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. 
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. 
Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. 
Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов’язань щодо оплати праці. 
(Із змінами, внесеними згідно із Законом
Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 04.01.92 р. № 2032-XII;
Декретом Кабінету Міністрів України від 31.12.92 р. № 23-92;
у редакції Закону України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР;
 із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
 від 21.10.2004 р. № 2103-IV)
Стаття 98. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету 
Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 у редакції Закону України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 99. Виключена. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 у редакції Закону Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 виключена згідно із Законом
 України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 100. Оплата праці на важких роботах, на роботах 
із шкідливими і небезпечними умовами праці,
на роботах з особливими природними 
географічними і геологічними умовами та 
умовами підвищеного ризику для здоров’я 
На важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров’я встановлюється підвищена оплата праці. Перелік цих робіт визначається Кабінетом Міністрів України. 
(У редакції Закону України
 від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 101. Виключена. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 виключена згідно із Законом
 України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 102. Виключена.
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 виключена згідно з Указом Президії Верховної
 Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 102 1. Оплата праці за сумісництвом 
Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. 
Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України. 
(Доповнено статтею 102 1 згідно із
 Законом України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 103. Повідомлення працівників про запровадження нових або зміну діючих умов оплати праці 
Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 у редакції Закону України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 104. Оплата праці при виконанні робіт різної кваліфікації 
При виконанні робіт різної кваліфікації праця почасових робітників, а також службовців оплачується за роботою вищої кваліфікації. 
Праця робітників-відрядників оплачується за розцінками, встановленими для роботи, яка виконується. В тих галузях народного господарства, де за характером виробництва робітникам-відрядникам доручається виконання робіт, тарифікованих нижче присвоєних їм розрядів, робітникам, які виконують такі роботи, виплачується міжрозрядна різниця. Виплата міжрозрядної різниці та умови такої виплати встановлюються колективними договорами. 
Стаття 105. Оплата праці при суміщенні професій (посад) і виконанні обов’язків тимчасово відсутнього працівника 
Працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов’язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов’язків тимчасово відсутнього працівника. 
Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов’язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 106. Оплата роботи в надурочний час 
За погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. 
За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, — за всі відпрацьовані надурочні години. 
У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. 
Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 у редакції Закону України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 107. Оплата роботи у святкові і неробочі дні 
Робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 
1) відрядникам — за подвійними відрядними розцінками; 
2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, — у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 
3) працівникам, які одержують місячний оклад, — у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. 
Оплати у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. 
На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку. 
(Із змінами, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 108. Оплата роботи у нічний час 
Робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 109. Оплата праці за незакінченим відрядним нарядом 
В разі, коли працівник залишає відрядний наряд незакінченим з незалежних від нього причин, виконана частина роботи оплачується за оцінкою, визначеною за погодженням сторін відповідно до існуючих норм і розцінок. 
Стаття 110. Повідомлення працівника про розміри оплати праці 
При кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: 
а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; 
б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; 
в) сума заробітної плати, що належить до виплати. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 у редакції Закону України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР)
Стаття 111. Порядок оплати праці при невиконанні норм виробітку 
При невиконанні норм виробітку не з вини працівника оплата провадиться за фактично виконану роботу. Місячна заробітна плата в цьому разі не може бути нижчою від двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). При невиконанні норм виробітку з вини працівника оплата провадиться відповідно до виконаної роботи. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 112. Порядок оплати праці при виготовленні продукції, що виявилася браком 
При виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника, оплата праці по її виготовленню провадиться за зниженими розцінками. Місячна заробітна плата працівника в цих випадках не може бути нижчою від двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду (окладу). 
Брак виробів, що стався внаслідок прихованого дефекту в оброблюваному матеріалі, а також брак не з вини працівника, виявлений після приймання виробу органом технічного контролю, оплачується цьому працівникові нарівні з придатними виробами. 
Повний брак з вини працівника оплаті не підлягає. Частковий брак з вини працівника оплачується залежно від ступеня придатності продукції за зниженими розцінками. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 113. Порядок оплати часу простою, а також при освоєнні нового виробництва (продукції) 
Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). 
Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. 
За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров’я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. 
Час простою з вини працівника не оплачується. 
На період освоєння нового виробництва (продукції) власник або уповноважений ним орган може провадити робітникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 24.12.99 р. № 1356-XIV,
від 07.04.2015 р. № 289-VIII)
Стаття 114. Збереження заробітної плати при переведенні на іншу постійну нижчеоплачувану роботу і переміщенні 
При переведенні працівника на іншу постійну нижчеоплачувану роботу за працівником зберігається його попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення. 
У тих випадках, коли в результаті переміщення працівника (частина друга статті 32) зменшується заробіток з не залежних від нього причин, провадиться доплата до попереднього середнього заробітку протягом двох місяців з дня переміщення. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом
 Президії Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 115. Строки виплати заробітної плати 
Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів — представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. 
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів — представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 у редакції Закону України від 10.09.96 р. № 357/96-ВР,
 із змінами і доповненнями, внесеними
 Законом України від 23.09.2010 р. № 2559-VI)
Стаття 116. Строки розрахунку при звільненні 
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред’явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. 
(Із доповненнями, внесеними згідно із
 Законом України від 20.12.2005 р. № 3248-IV)
Стаття 117. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні 
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Частину третю виключено 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 20.12.2005 р. № 3248-IV)
Глава VIII
ГАРАНТІЇ І КОМПЕНСАЦІЇ 
Стаття 118. Гарантії для працівників, обраних на виборні посади 
Працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності — інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації. 
Стаття 119. Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов’язків 
На час виконання державних або громадських обов’язків, якщо за чинним законодавством України ці обов’язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. 
Працівникам, які залучаються до виконання обов’язків, передбачених законами України «Про військовий обов’язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. 
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб — підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частину четверту виключено.
Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров’я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, в частині збереження місця роботи, посади не поширюються на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.
(дію частини третьої статті 119 поширено на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 р. були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 р. № 303 «Про часткову мобілізацію», згідно із Законом України від 20.05.2014 р. № 1275-VII)	

(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 11.05.2007 р. № 1014-V,
 від 27.03.2014 р. № 1169-VII,
від 20.05.2014 р. № 1275-VII)
(установлено, що норми і положення частини третьої статті 119 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов’язкового державного соціального страхування, згідно із Законом України від 08.07.2010 р. № 2456-VI, враховуючи зміни, внесені Законом України від 28.12.2014 р. № 79-VIII, згідно із Законом України від 28.12.2014 р. № 80-VIII)	

(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
законами України від 15.01.2015 р. № 116-VIII,
від 18.03.2015 р. № 259-VIII,
від 14.05.2015 р. № 433-VIII,
 від 12.11.2015 р. № 801-VIII,
 від 24.12.2015 р. № 911-VIII)
(установлено, що норми і положення частини третьої статті 119 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України, згідно із Законом України від 25.12.2015 р. № 928-VIII)	

(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
законами України від 06.12.2016 р. № 1769-VIII,
від 22.03.2017 р. № 1971-VIII)
Стаття 120. Гарантії і компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість 
Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв’язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість. 
Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв’язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім’ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім’ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі. 
Працівникам, які переїжджають у зв’язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін. 
Розміри компенсацій, порядок їх виплати та надання гарантії особам, зазначеним у частинах другій і третій цієї статті, а також гарантії і компенсації особам при переїзді їх в іншу місцевість у зв’язку з направленням на роботу в порядку розподілу після закінчення учбового закладу, аспірантури, клінічної ординатури або в порядку організованого набору, встановлюються законодавством. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 30.12.81 р. № 2957-X;
 Законом України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 121. Гарантії і компенсації при службових відрядженнях 
Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв’язку з службовими відрядженнями. 
Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. 
За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). 
Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 19.04.2011 р. № 3231-VI)
Стаття 122. Гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації 
При направленні працівників для підвищення кваліфікації з відривом від виробництва за ними зберігається місце роботи (посада) і провадяться виплати, передбачені законодавством. 
Стаття 123. Гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу 
За час перебування в медичному закладі на обстеженні за працівниками, зобов’язаними проходити таке обстеження (статті 169, 191), зберігається середній заробіток за місцем роботи. 
Стаття 124. Гарантії для донорів 
За працівниками-донорами зберігається середній заробіток за дні обстеження в закладах охорони здоров’я і здавання крові для переливання. 
Цим працівникам безпосередньо після кожного дня здавання крові для переливання надається день відпочинку з збереженням середнього заробітку. На бажання працівника цей день приєднується до щорічної відпустки. 
Стаття 125. Компенсація за зношування інструментів, належних працівникам 
Працівники, які використовують свої інструменти для потреб підприємства, установи, організації, мають право на одержання компенсації за їх зношування (амортизацію). 
Розмір і порядок виплати цієї компенсації, якщо вони не встановлені в централізованому порядку, визначаються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з працівником. 
Стаття 126. Гарантії для працівників — авторів винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій 
За працівниками — авторами винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій зберігається середній заробіток при звільненні від основної роботи для участі у впровадженні винаходу, корисної моделі, промислового зразка чи раціоналізаторської пропозиції на тому ж підприємстві, в установі, організації. 
При впровадженні винаходу, корисної моделі, промислового зразка або раціоналізаторської пропозиції на іншому підприємстві, в установі, організації за працівниками зберігається посада за місцем постійної роботи, а робота по впровадженню винаходу, корисної моделі, промислового зразка чи раціоналізаторської пропозиції оплачується за погодженням сторін у розмірі не нижче середнього заробітку за місцем постійної роботи. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом
 Президії Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 у редакції Закону України від 28.02.95 р. № 75/95-ВР)
Стаття 127. Обмеження відрахувань із заробітної плати 
Відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. 
Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 
1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 
2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв’язку з переходом на пенсію; 
3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 128. Обмеження розміру відрахувань з заробітної плати 
При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, — п’ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. 
При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п’ятдесят процентів заробітку. 
Обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 10.02.87 р. № 3546-XI;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 19.10.2000 р. № 2056-III)
Стаття 129. Заборона відрахувань з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат 
Не допускаються відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно з законодавством не звертається стягнення. 
Глава IX
ГАРАНТІЇ ПРИ ПОКЛАДЕННІ НА ПРАЦІВНИКІВ МАТЕРІАЛЬНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА ШКОДУ, ЗАПОДІЯНУ ПІДПРИЄМСТВУ, УСТАНОВІ, ОРГАНІЗАЦІЇ 
Стаття 130. Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників 
Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов’язків. 
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. 
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. 
На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.
Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.12.76 р. № 1616-IX,
 від 27.06.86 р. № 2444-XI;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
від 13.05.2014 р. № 1255-VII)
Стаття 131. Обов’язки власника або уповноваженого ним органу та працівників по збереженню майна 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. 
Працівники зобов’язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 24.12.76 р. № 1616-IX)
Стаття 132. Матеріальна відповідальність у межах середнього місячного заробітку 
За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов’язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. 
Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X,
 від 27.06.86 р. № 2444-XI;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
від 13.05.2014 р. № 1255-VII)
Стаття 133. Випадки обмеженої матеріальної відповідальності працівників 
У відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть: 
1) працівники — за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, — у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 
2) керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники — у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. 
3) виключено
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.12.76 р. № 1616-IX,
 від 21.12.83 р. № 6237-X,
 від 27.06.86 р. № 2444-XI;
 законами України від 18.02.92 р. № 2134-XII,
 від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 22.12.2006 р. № 534-V,
від 13.05.2014 р. № 1255-VII)
Стаття 134. Випадки повної матеріальної відповідальності 
Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 
1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 
2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 
3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 
4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 
5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 
6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов’язків; 
7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов’язків; 
8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;
9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами
Президії Верховної Ради Української РСР від 24.12.76 р. № 1616-IX,
 від 21.12.83 р. № 6237-X;
 законами України від 18.02.92 р. № 2134-XII,
 від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 17.10.2002 р. № 184-IV)
Стаття 135. Межі матеріальної відповідальності у випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір 
Межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.06.86 р. № 2444-XI;
 у редакції Закону України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 135 1. Письмові договори про повну матеріальну відповідальність 
Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв’язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. 
(Доповнено статтею 135 1 згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.12.76 р. № 1616-IX;
 із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 135 2. Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність 
При спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв’язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність. 
Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади). 
Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об’єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. 
(Доповнено статтею 135 2 згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.12.76 р. № 1616-IX;
 із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 24.01.83 р. № 4617-X;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 135 3. Визначення розміру шкоди 
Розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. 
У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. 
На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. 
Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір. 
Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності. 
(Доповнено статтею 135 3 згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.12.76 р. № 1616-IX;
 із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 27.06.86 р. № 2444-XI;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 136. Порядок покриття шкоди, заподіяної працівником 
Покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками — за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. 
Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. 
У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. 
Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.12.76 р. № 1616-IX,
 від 21.12.83 р. № 6237-X;
 у редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 27.06.86 р. № 2444-XI,
 із змінами, внесеними згідно із
законами України від 15.05.2003 р. № 762-IV,
від 14.10.2014 р. № 1697-VII)
Стаття 137. Обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування 
Суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. 
Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.12.76 р. № 1616-IX)
Стаття 138. Обов’язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника 
Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. 
Глава X
ТРУДОВА ДИСЦИПЛІНА 
Стаття 139. Обов’язки працівників 
Працівники зобов’язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. 
(У редакції Закону України
 від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 140. Забезпечення трудової дисципліни 
Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. 
У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов’язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.02.85 р. № 8474-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 141. Обов’язки власника або уповноваженого ним органу 
Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. 
Стаття 142. Правила внутрішнього трудового розпорядку. Статути і положення про дисципліну 
Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.
У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 27.02.85 р. № 8474-X;
 Законами України від 18.02.92 р. № 2134-XII,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 143. Заохочення за успіхи в роботі 
До працівників підприємств, установ, організацій можуть застосовуватись будь-які заохочення, що містяться в затверджених трудовими колективами правилах внутрішнього трудового розпорядку. 
(У редакції Закону Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 144. Порядок застосування заохочень 
Заохочення застосовуються власником або уповноваженим ним органом разом або за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. 
Заохочення оголошуються наказом (розпорядженням) в урочистій обстановці і заносяться до трудових книжок працівників у відповідності з правилами їх ведення. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом України від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 145. Переваги і пільги для працівників, які успішно і сумлінно виконують свої трудові обов’язки 
Працівникам, які успішно й сумлінно виконують свої трудові обов’язки, надаються в першу чергу переваги та пільги в галузі соціально-культурного і житлово-побутового обслуговування (путівки до санаторіїв та будинків відпочинку, поліпшення житлових умов і т. ін.). Таким працівникам надається також перевага при просуванні по роботі. 
Стаття 146. Заохочення за особливі трудові заслуги 
За особливі трудові заслуги працівники представляються у вищі органи до заохочення, до нагородження орденами, медалями, почесними грамотами, і нагрудними значками і до присвоєння почесних звань і звання кращого працівника за даною професією. 
Стаття 147. Стягнення за порушення трудової дисципліни 
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 
1) догана; 
2) звільнення. 
Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами
 Президії Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X,
 від 27.06.86 р. № 2444-XI,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
Законом Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 18.02.92 р. № 2134-XII)
Стаття 147 1. Органи, правомочні застосовувати 
дисциплінарні стягнення 
Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. 
На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. 
Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством. 
(Доповнено статтею 147 1 згідно із
 Законом України від 18.02.92 р. № 2134-XII)
Стаття 148. Строк для застосування дисциплінарного стягнення 
Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв’язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. 
Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. 
Стаття 149. Порядок застосування дисциплінарних стягнень 
До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. 
За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. 
При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. 
Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. 
Стаття 150. Оскарження дисциплінарного стягнення 
Дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). 
Стаття 151. Зняття дисциплінарного стягнення 
Якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення. 
Якщо працівник не допустив нового порушення трудової дисципліни і до того ж проявив себе як сумлінний працівник, то стягнення може бути зняте до закінчення одного року. 
Протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються. 
(Із доповненнями, внесеними згідно із
 Законом України від 18.02.92 р. № 2134-XII)
Стаття 152. Передача питання про порушення трудової 
дисципліни на розгляд трудового колективу 
або його органу 
Власник або уповноважений ним орган має право замість накладання дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.02.85 р. № 8474-X;
 у редакції Закону Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Глава XI
ОХОРОНА ПРАЦІ 
Стаття 153. Створення безпечних і нешкідливих умов 
праці 
На всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. 
Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. 
Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. 
Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. 
Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров’я або людей, які його оточують, і навколишнього середовища. 
У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров’я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов’язаний повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. 
На власника або уповноважений ним орган покладається систематичне проведення інструктажу (навчання) працівників з питань охорони праці, протипожежної охорони. 
Трудові колективи обговорюють і схвалюють комплексні плани поліпшення умов, охорони праці та санітарно-оздоровчих заходів і контролюють виконання цих планів. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.02.85 р. № 8474-X;
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 154. Додержання вимог щодо охорони праці при 
проектуванні, будівництві (виготовленні) 
та реконструкції підприємств, об’єктів і 
засобів виробництва 
Проектування виробничих об’єктів, розробка нових технологій, засобів виробництва, засобів колективного та індивідуального захисту працюючих повинні провадитися з урахуванням вимог щодо охорони праці. 
Виробничі будівлі, споруди, устаткування, транспортні засоби, що вводяться в дію після будівництва або реконструкції, технологічні процеси повинні відповідати нормативним актам про охорону праці. 
(У редакції Закону України
 від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 155. Заборона введення в експлуатацію підприємств,
які не відповідають вимогам охорони 
праці 
Жодне підприємство, цех, дільниця, виробництво не можуть бути прийняті і введені в експлуатацію, якщо на них не створено безпечних і нешкідливих умов праці. 
Введення в експлуатацію нових і реконструйованих об’єктів виробничого та соціально-культурного призначення без дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, забороняється. 
Власник, який створив нове підприємство, зобов’язаний одержати від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, дозвіл на початок його роботи. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 156. Заборона передачі у виробництво зразків 
нових машин та інших засобів виробництва, 
впровадження нових технологій, що не відповідають
вимогам охорони праці 
Виготовлення і передача у виробництво зразків нових машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, а також впровадження нових технологій без дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, забороняється. 
(Із змінами, внесеними згідно із
  законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 157. Державні міжгалузеві та галузеві 
нормативні акти про охорону праці 
Державні міжгалузеві та галузеві нормативні акти про охорону праці — це правила, стандарти, норми, положення, інструкції та інші документи, яким надано чинність правових норм, обов’язкових для виконання. 
Опрацювання та прийняття нових, перегляд і скасування чинних державних міжгалузевих та галузевих нормативних актів про охорону праці проводяться центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці, за участю інших державних органів і професійних спілок у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
Стандарти, технічні умови та інші нормативно-технічні документи на засоби праці і технологічні процеси повинні включати вимоги щодо охорони праці і погоджуватися з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці. 
У разі відсутності в нормативних актах про охорону праці вимог, які необхідно виконати для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на певних роботах, власник або уповноважений ним орган зобов’язаний вжити погоджених з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, заходів, що забезпечать безпеку працівників. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 24.01.83 р. № 4617-X;
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 158. Обов’язок власника або уповноваженого ним органу щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. 
(У редакції Закону України
 від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 159. Обов’язок працівника виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці 
Працівник зобов’язаний: 
знати і виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; 
додержувати зобов’язань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації; 
проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди; 
співробітничати з власником або уповноваженим ним органом у справі організації безпечних і нешкідливих умов праці, особисто вживати посильних заходів щодо усунення будь-якої виробничої ситуації, яка створює загрозу його життю чи здоров’ю або людей, які його оточують, і навколишньому природному середовищу, повідомляти про небезпеку свого безпосереднього керівника або посадову особу. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 24.01.83 р. № 4617-X;
законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
від 07.04.2015 р. № 289-VIII)
Стаття 160. Контроль за додержанням вимог нормативних 
актів про охорону праці 
Постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника або уповноважений ним орган. 
Трудові колективи через обраних ними уповноважених, професійні спілки в особі своїх виборних органів і представників контролюють додержання всіма працівниками нормативних актів про охорону праці на підприємствах, в установах, організаціях. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.02.85 р. № 8474-X;
 у редакції Закону України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 161. Заходи щодо охорони праці 
Власник або уповноважений ним орган розробляє за участю професійних спілок і реалізує комплексні заходи щодо охорони праці відповідно до Закону України «Про охорону праці». План заходів щодо охорони праці включається до колективного договору. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 у редакції Закону України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 162. Кошти на заходи по охороні праці 
Для проведення заходів по охороні праці виділяються у встановленому порядку кошти і необхідні матеріали. Витрачати ці кошти і матеріали на інші цілі забороняється. 
Порядок використання зазначених коштів і матеріалів визначається в колективних договорах. 
Трудові колективи контролюють використання коштів, призначених на охорону праці. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 27.02.85 р. № 8474-X;
 Законом України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 163. Видача спеціального одягу та інших 
засобів індивідуального захисту 
На роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, а також роботах, пов’язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, працівникам видаються безплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту. 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний організувати комплектування та утримання засобів індивідуального захисту відповідно до нормативних актів про охорону праці. 
(У редакції Закону України
 від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 164. Компенсаційні виплати за невиданий спеціальний одяг і спеціальне взуття 
Видача замість спеціального одягу і спеціального взуття матеріалів для їх виготовлення або грошових сум для їх придбання не дозволяється. 
Власник або уповноважений ним орган повинен компенсувати працівникові витрати на придбання спецодягу та інших засобів індивідуального захисту, якщо встановлений нормами строк видачі цих засобів порушено і працівник був змушений придбати їх за власні кошти. У разі дострокового зносу цих засобів не з вини працівника власник або уповноважений ним орган зобов’язаний замінити їх за свій рахунок. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 165. Видача мила та знешкоджуючих засобів 
На роботах, зв’язаних з забрудненням, видається безплатно за встановленими нормами мило. На роботах, де можливий вплив на шкіру шкідливо діючих речовин, видаються безплатно за встановленими нормами змиваючі та знешкоджуючі засоби. 
Стаття 166. Видача молока і лікувально-профілактичного харчування 
На роботах з шкідливими умовами праці працівникам видаються безплатно за встановленими нормами молоко або інші рівноцінні харчові продукти. 
На роботах з особливо шкідливими умовами праці надається безплатно за встановленими нормами лікувально-профілактичне харчування. 
Стаття 167. Забезпечення працівників гарячих цехів газованою солоною водою 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний безплатно постачати працівників гарячих цехів і виробничих ділянок газованою солоною водою. 
Цехи і виробничі ділянки, де організовується постачання газованою солоною водою, визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, за погодженням з власником або уповноваженим ним органом. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 168. Перерви в роботі для обігрівання і відпочинку 
Працівникам, що працюють в холодну пору року на відкритому повітрі або в закритих неопалюваних приміщеннях, вантажникам та деяким іншим категоріям працівників у випадках, передбачених законодавством, надаються спеціальні перерви для обігрівання і відпочинку, які включаються у робочий час. Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний обладнувати приміщення для обігрівання і відпочинку працівників. 
Стаття 169. Обов’язкові медичні огляди працівників певних категорій 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний за свої кошти організувати проведення попереднього (при прийнятті на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, а також щорічного обов’язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. 
Перелік професій, працівники яких підлягають медичному оглядові, термін і порядок його проведення встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI;
законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 170. Переведення на легшу роботу 
Працівників, які потребують за станом здоров’я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. 
При переведенні за станом здоров’я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.01.2003 р. № 429-IV)
Стаття 171. Обов’язки власника або уповноваженого ним органу щодо розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві 
Власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 19.05.89 р. № 7543-XI;
 у редакції Закону України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 172. Застосування праці інвалідів 
У випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов’язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. 
Залучення інвалідів до надурочних робіт та робіт у нічний час без їх згоди не допускається (статті 55, 63). 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 173. Відшкодування шкоди в разі ушкодження здоров’я працівників 
Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням трудових обов’язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. 
(У редакції законів України
 від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.01.2003 р. № 429-IV)
Стаття 173 1. Виключена. 
(Доповнено статтею 173 1 згідно із
 Законом України від 15.12.93 р. № 3694-XII;
 виключена згідно із Законом
 України від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Глава XII
ПРАЦЯ ЖІНОК 
Стаття 174. Роботи, на яких забороняється застосування 
праці жінок 
Забороняється застосування праці жінок на важких роботах і на роботах із шкідливими або небезпечними умовами праці, а також на підземних роботах, крім деяких підземних робіт (нефізичних робіт або робіт по санітарному та побутовому обслуговуванню). 
Забороняється також залучення жінок до підіймання і переміщення речей, маса яких перевищує встановлені для них граничні норми. 
Перелік важких робіт та робіт із шкідливими і небезпечними умовами праці, на яких забороняється застосування праці жінок, а також граничні норми підіймання і переміщення важких речей жінками затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці. 
(Із змінами, внесеними згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 175. Обмеження праці жінок на роботах у нічний час 
Залучення жінок до робіт у нічний час не допускається, за винятком тих галузей народного господарства, де це викликається особливою необхідністю і дозволяється як тимчасовий захід. 
Перелік цих галузей і видів робіт із зазначенням максимальних термінів застосування праці жінок у нічний час затверджується Кабінетом Міністрів України. 
Зазначені у частині першій цієї статті обмеження не поширюються на жінок, які працюють на підприємствах, де зайняті лише члени однієї сім’ї. 
(Із доповненнями, внесеними згідно із
 Законом України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 176. Заборона залучення вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до трьох років, до нічних, надурочних робіт, робіт у вихідні дні і направлення їх у відрядження 
Не допускається залучення до робіт у нічний час, до надурочних робіт і робіт у вихідні дні і направлення у відрядження вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до трьох років. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 30.10.87 р. № 4841-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 177. Обмеження залучення жінок, що мають дітей віком від трьох до чотирнадцяти років або дітей-інвалідів, до надурочних робіт і направлення їх у відрядження 
Жінки, що мають дітей віком від трьох до чотирнадцяти років або дітей-інвалідів, не можуть залучатись до надурочних робіт або направлятись у відрядження без їх згоди. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 30.10.87 р. № 4841-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 178. Переведення на легшу роботу вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років 
Вагітним жінкам відповідно до медичного висновку знижуються норми виробітку, норми обслуговування або вони переводяться на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, із збереженням середнього заробітку за попередньою роботою. 
До вирішення питання про надання вагітній жінці відповідно до медичного висновку іншої роботи, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, вона підлягає звільненню від роботи із збереженням середнього заробітку за всі пропущені внаслідок цього робочі дні за рахунок підприємства, установи, організації. 
Жінки, які мають дітей віком до трьох років, в разі неможливості виконання попередньої роботи переводяться на іншу роботу із збереженням середнього заробітку за попередньою роботою до досягнення дитиною віку трьох років. 
Якщо заробіток осіб, зазначених у частинах першій і третій цієї статті, на легшій роботі є вищим, ніж той, який вони одержували до переведення, їм виплачується фактичний заробіток. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 30.10.87 р. № 4841-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 179. Відпустки у зв’язку з вагітністю, пологами і для догляду за дитиною
На підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв’язку з вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів — 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. 
Тривалість відпустки у зв’язку з вагітністю та пологами обчислюється сумарно і становить 126 календарних днів (140 календарних днів — у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів). Вона надається жінкам повністю незалежно від кількості днів, фактично використаних до пологів. 
За бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. 
Підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості. 
Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років не надається, якщо дитина перебуває на державному утриманні, крім прийомних дітей у прийомних сім’ях та дітей-вихованців у дитячих будинках сімейного типу. 
У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов’язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. 
Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною. 
За бажанням жінки або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з 
указами Президії Верховної Ради Української РСР
 від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 30.10.87 р. № 4841-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
 від 16.01.2003 р. № 429-IV,
 від 15.01.2015 р. № 120-VIII,
від 17.05.2016 р. № 1366-VIII)
Стаття 180. Приєднання щорічної відпустки до відпустки у зв’язку з вагітністю та пологами 
У разі надання жінкам відпустки у зв’язку з вагітністю та пологами власник або уповноважений ним орган зобов’язаний за заявою жінки приєднати до неї щорічні основну і додаткову відпустки незалежно від тривалості її роботи на даному підприємстві, в установі, організації в поточному робочому році. 
(У редакції Закону України
 від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 181. Порядок надання відпустки для догляду за дитиною і зарахування її до стажу роботи 
Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. 
Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Закону Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Закону України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 182. Відпустки жінкам, які усиновили дітей 
Жінкам, які усиновили новонароджених дітей безпосередньо з пологового будинку, надається відпустка з дня усиновлення тривалістю 56 календарних днів (70 календарних днів — при усиновленні двох і більше дітей) з виплатою державної допомоги у встановленому порядку. 
Жінкам, які усиновили дитину з числа дітей-сиріт або дітей, позбавлених батьківського піклування, старше трьох років, надається одноразова оплачувана відпустка у зв’язку з усиновленням дитини тривалістю 56 календарних днів (70 календарних днів — при усиновленні двох і більше дітей) без урахування святкових і неробочих днів після набрання законної сили рішенням про усиновлення дитини. Ця відпустка може бути використана також батьком дитини.
Жінкам, які усиновили дитину (або одночасно двох і більше дітей), надаються відпустки для догляду за нею на умовах і в порядку, встановлених статтями 179 і 181 цього Кодексу.
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 21.12.83 р. № 6237-X;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
від 23.09.2008 р. № 573-VI,
 від 21.12.2010 р. № 2824-VI)
Стаття 182 1. Додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину — інваліда з дитинства підгрупи А I групи
Жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів. 
Зазначена у частині першій цієї статті відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу. 
(Доповнено статтею 182 1 згідно із
 Законом України від 18.09.98 р. № 117-XIV;
 із змінами і доповненнями, внесеними згідно
 із законами України від 06.02.2003 р. № 490-IV,
 від 22.10.2004 р. № 2128-IV,
 від 19.05.2009 р. № 1343-VI,
 від 15.01.2015 р. № 120-VIII)
Стаття 183. Перерви для годування дитини 
Жінкам, що мають дітей віком до півтора року, надаються, крім загальної перерви для відпочинку і харчування, додаткові перерви для годування дитини. 
Ці перерви надаються не рідше ніж через три години тривалістю не менше тридцяти хвилин кожна. 
При наявності двох і більше грудних дітей тривалість перерви встановлюється не менше години. 
Строки і порядок надання перерв установлюються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації і з врахуванням бажання матері. 
Перерви для годування дитини включаються в робочий час і оплачуються за середнім заробітком. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 30.10.87 р. № 4841-XI;
 Законом України від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 184. Гарантії при прийнятті на роботу і 
заборона звільнення вагітних жінок 
і жінок, які мають дітей 
Забороняється відмовляти жінкам у прийнятті на роботу і знижувати їм заробітну плату з мотивів, пов’язаних з вагітністю або наявністю дітей віком до трьох років, а одиноким матерям — за наявністю дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда. 
При відмові у прийнятті на роботу зазначеним категоріям жінок власник або уповноважений ним орган зобов’язані повідомляти їм причини відмови у письмовій формі. Відмова у прийнятті на роботу може бути оскаржено у судовому порядку. 
Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років — частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов’язковим працевлаштуванням. Обов’язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом
 Президії Верховної Ради Української РСР від 30.10.87 р. № 4841-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Стаття 185. Надання вагітним жінкам і жінкам, які 
мають дітей віком до чотирнадцяти років, 
путівок до санаторіїв та будинків відпочинку
 і подання їм матеріальної допомоги 
Власник або уповноважений ним орган повинен у разі необхідності видавати вагітним жінкам і жінкам, які мають дітей віком до чотирнадцяти років або дітей-інвалідів, путівки до санаторіїв та будинків відпочинку безкоштовно або на пільгових умовах, а також подавати їм матеріальну допомогу. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 у редакції Закону Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 186. Обслуговування матері на підприємствах, в організаціях 
На підприємствах і в організаціях з широким застосуванням жіночої праці організовуються дитячі ясла, дитячі садки, кімнати для годування грудних дітей, а також кімнати особистої гігієни жінок. 
Стаття 186 1. Гарантії особам, які виховують малолітніх дітей без матері 
Гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою — восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів. 
(Доповнено статтею 186 1 згідно із Законом
 Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
від 10.03.2010 р. № 1959-VI,
від 17.05.2016 р. № 1366-VIII)
Глава XIII
ПРАЦЯ МОЛОДІ 
Стаття 187. Права неповнолітніх у трудових правовідносинах 
Неповнолітні, тобто особи, що не досягли вісімнадцяти років, у трудових правовідносинах прирівнюються у правах до повнолітніх, а в галузі охорони праці, робочого часу, відпусток та деяких інших умов праці користуються пільгами, встановленими законодавством України. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 188. Вік, з якого допускається прийняття на роботу 
Не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років. 
За згодою одного із батьків або особи, що його замінює, можуть, як виняток, прийматись на роботу особи, які досягли п’ятнадцяти років. 
Для підготовки молоді до продуктивної праці допускається прийняття на роботу учнів загальноосвітніх шкіл, професійно-технічних і середніх спеціальних навчальних закладів для виконання легкої роботи, що не завдає шкоди здоров’ю і не порушує процесу навчання, у вільний від навчання час по досягненні ними чотирнадцятирічного віку за згодою одного з батьків або особи, що його замінює. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 Законом України від 05.06.92 р. № 2418-XII)
Стаття 189. Облік працівників, які не досягли вісімнадцяти років 
На кожному підприємстві, в установі, організації, має вестися спеціальний облік працівників, які не досягли вісімнадцяти років, із зазначенням дати їх народження. 
Стаття 190. Роботи, на яких забороняється застосування праці осіб молодше вісімнадцяти років 
Забороняється застосування праці осіб молодше вісімнадцяти років на важких роботах і на роботах з шкідливими або небезпечними умовами праці, а також на підземних роботах. 
Забороняється також залучати осіб молодше вісімнадцяти років до підіймання і переміщення речей, маса яких перевищує встановлені для них граничні норми. 
Перелік важких робіт і робіт із шкідливими і небезпечними умовами праці, а також граничні норми підіймання і переміщення важких речей особами молодше вісімнадцяти років затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров’я, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони праці. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 191. Медичні огляди осіб молодше вісімнадцяти років 
Усі особи молодше вісімнадцяти років приймаються на роботу лише після попереднього медичного огляду і в подальшому, до досягнення 21 року, щороку підлягають обов’язковому медичному оглядові. 
(У редакції Закону України
 від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 192. Заборона залучати працівників молодше вісімнадцяти років до нічних, надурочних робіт і робіт у вихідні дні 
Забороняється залучати працівників молодше вісімнадцяти років до нічних, надурочних робіт і робіт у вихідні дні. 
(У редакції Закону України
 від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 193. Норми виробітку для молодих робітників 
Для робітників віком до вісімнадцяти років норми виробітку встановлюються виходячи з норм виробітку для дорослих робітників пропорціонально скороченому робочому часу для осіб, що не досягли вісімнадцяти років. 
Для молодих робітників, які поступають на підприємство, в організацію після закінчення загальноосвітніх шкіл, професійно-технічних навчальних закладів, курсів, а також для тих, що пройшли навчання безпосередньо на виробництві, в передбачених законодавством випадках і розмірах та на визначені ними строки можуть затверджуватись знижені норми виробітку. Ці норми затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з профспілковим комітетом. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X)
Стаття 194. Оплата праці працівників молодше вісімнадцяти років при скороченій тривалості щоденної роботи 
Заробітна плата працівникам молодше вісімнадцяти років при скороченій тривалості щоденної роботи виплачується в такому ж розмірі, як працівникам відповідних категорій при повній тривалості щоденної роботи. 
Праця працівників молодше вісімнадцяти років, допущених до відрядних робіт, оплачується за відрядними розцінками, встановленими для дорослих працівників, з доплатою за тарифною ставкою за час, на який тривалість їх щоденної роботи скорочується порівняно з тривалістю щоденної роботи дорослих працівників. 
Оплата праці учнів загальноосвітніх шкіл, професійно-технічних і середніх спеціальних навчальних закладів, які працюють у вільний від навчання час, провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Підприємства можуть встановлювати учням доплати до заробітної плати. 
(Із доповненнями, внесеними згідно із
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 195. Відпустки працівникам віком до вісімнадцяти років 
Щорічні відпустки працівникам віком до вісімнадцяти років надаються у зручний для них час. 
Щорічні відпустки працівникам віком до вісімнадцяти років повної тривалості у перший рік роботи надаються за їх заявою до настання шестимісячного терміну безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 у редакції Закону України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 196. Додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню
Для працевлаштування молоді, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу або альтернативної (невійськової) служби (протягом шести місяців після закінчення або припинення навчання чи служби) і вперше приймається на роботу, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, яким виповнилося 15 років та які за згодою одного з батьків або особи, яка їх замінює, можуть, як виняток, прийматися на роботу, а також інших категорій осіб, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, підприємствам, установам та організаціям встановлюється квота відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI,
від 28.12.2014 р. № 77-VIII,
від 18.03.2015 р. № 259-VIII)
Стаття 197. Надання молоді першого робочого місця 
Працездатній молоді — громадянам України віком від 15 до 28 років після закінчення або припинення навчання у загальноосвітніх, професійних навчально-виховних і вищих навчальних закладах, завершення професійної підготовки і перепідготовки, а також після звільнення зі строкової військової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу або альтернативної (невійськової) служби надається перше робоче місце на строк не менше двох років. 
Молодим спеціалістам — випускникам державних навчальних закладів, потреба в яких раніше була заявлена підприємствами, установами, організаціями, надається робота за фахом на період не менше трьох років у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
від 18.03.2015 р. № 259-VIII)
Стаття 198. Обмеження звільнення працівників молодше вісімнадцяти років 
Звільнення працівників молодше вісімнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається, крім додержання загального порядку звільнення, тільки за згодою районної (міської) служби у справах дітей. При цьому звільнення з підстав, зазначених в пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, провадиться лише у виняткових випадках і не допускається без працевлаштування. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 07.02.2007 р. № 609-V)
Стаття 199. Розірвання трудового договору з неповнолітнім на вимогу його батьків або інших осіб 
Батьки, усиновителі і піклувальник неповнолітнього, а також державні органи та службові особи, на яких покладено нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю, мають право вимагати розірвання трудового договору з неповнолітнім, у тому числі й строкового, коли продовження його чинності загрожує здоров’ю неповнолітнього або порушує його законні інтереси. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 200. Участь молодіжних організацій у розгляді питань праці і побуту молоді 
Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) підприємства, установи, організації і власник або уповноважений ним орган розглядають питання про заохочення молодих працівників, розподіл для них житла і місць в гуртожитках, охорону праці, їх звільнення, використання коштів на розвиток культурно-масової і спортивної роботи за участю представника молодіжної організації на умовах, визначених колективним договором. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 у редакції Закону України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Глава XIV
ПІЛЬГИ ДЛЯ ПРАЦІВНИКІВ, ЯКІ ПОЄДНУЮТЬ РОБОТУ З НАВЧАННЯМ 
Стаття 201. Організація виробничого навчання 
Для професійної підготовки і підвищення кваліфікації працівників, особливо молоді, власник або уповноважений ним орган організує індивідуальне, бригадне, курсове та інше виробниче навчання за рахунок підприємства, організації, установи. 
Стаття 202. Створення необхідних умов для поєднання роботи з навчанням 
Працівникам, які проходять виробниче навчання або навчаються в навчальних закладах без відриву від виробництва, власник або уповноважений ним орган повинен створювати необхідні умови для поєднання роботи з навчанням. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 203. Заохочення працівників, які поєднують роботу з навчанням 
При підвищенні кваліфікаційних розрядів або при просуванні по роботі повинні враховуватись успішне проходження працівниками виробничого навчання, загальноосвітня і професійна підготовка, та успішне проходження працівниками навчання в навчальних закладах. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 204. Здійснення виробничого навчання в робочий час 
Теоретичні заняття і виробниче навчання при підготовці нових робітників безпосередньо на виробництві шляхом індивідуального, бригадного і курсового навчання провадяться в межах робочого часу, встановленого законодавством про працю для працівників відповідних віку, професій і виробництва. 
Стаття 205. Неприпустимість залучення до роботи, що не стосується спеціальності, яка вивчається 
В період виробничого навчання, перекваліфікації або навчання іншим спеціальностям працівники не можуть використовуватись на будь-якій роботі, що не стосується спеціальності, яка вивчається ними. 
Стаття 206. Надання роботи у відповідності з набутою кваліфікацією 
Робітникові, який успішно закінчив виробниче навчання, присвоюється кваліфікація відповідно до тарифно-кваліфікаційного довідника і надається робота відповідно до набутої ним кваліфікації та присвоєного розряду. 
Стаття 207. Оплата праці за час виробничого навчання, перекваліфікації або навчання іншим спеціальностям 
За час проходження виробничого навчання, перекваліфікації або навчання іншим спеціальностям працівникам виплачується заробітна плата в порядку і у розмірах, що визначаються законодавством. 
Стаття 208. Пільги для працівників, які навчаються в середніх і професійно-технічних навчальних закладах 
Для працівників, які навчаються без відриву від виробництва в середніх і професійно-технічних навчальних закладах, встановлюється скорочений робочий тиждень або скорочена тривалість щоденної роботи із збереженням заробітної плати у встановленому порядку; їм надаються також і інші пільги. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 209. Скорочення робочого часу із збереженням заробітної плати для працівників, які навчаються в середніх загальноосвітніх школах 
Для працівників, які успішно навчаються в середніх загальноосвітніх вечірніх (змінних) школах, класах, групах з очною, заочною формами навчання при загальноосвітніх школах, на період навчального року встановлюється скорочений робочий тиждень на один робочий день або на відповідну йому кількість робочих годин (при скороченні робочого дня протягом тижня). Ці особи звільняються від роботи протягом навчального року не більш як на 36 робочих днів при шестиденному робочому тижні або на відповідну їм кількість робочих годин. При п’ятиденному робочому тижні кількість вільних від роботи днів змінюється залежно від тривалості робочої зміни при збереженні кількості вільних від роботи годин. 
Працівникам, зазначеним у частині першій цієї статті, за час звільнення від роботи виплачується 50 відсотків середньої заробітної плати за основним місцем роботи, але не нижче мінімального розміру заробітної плати. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
 Законом України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 210. Звільнення від роботи без збереження заробітної плати працівників, які навчаються в середніх навчальних закладах
Власник або уповноважений ним орган може надавати без шкоди для виробничої діяльності працівникам, які навчаються в середніх загальноосвітніх вечірніх (змінних) школах, класах, групах з очною, заочною формами навчання при загальноосвітніх школах, за їх бажанням, у період навчального року без збереження заробітної плати один-два вільних від роботи дні на тиждень. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
 Закону України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 211. Додаткова відпустка у зв’язку з навчанням у середніх навчальних закладах 
Працівникам, які здобувають загальну середню освіту в середніх загальноосвітніх вечірніх (змінних) школах, класах, групах з очною, заочною формами навчання при загальноосвітніх школах, надається додаткова оплачувана відпустка на період складання: 
1) випускних іспитів в основній школі — тривалістю 10 календарних днів; 
2) випускних іспитів у старшій школі — тривалістю 23 календарних дні; 
3) перевідних іспитів в основній та старшій школах — від 4 до 6 календарних днів. 
Працівникам, які складають іспити екстерном за основну або старшу школу, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю відповідно 21 та 28 календарних днів. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом
 Президії Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
 законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
від 06.02.2003 р. № 490-IV)
Стаття 212. Час надання щорічних відпусток працівникам, які навчаються в навчальних закладах 
Працівникам, які навчаються в навчальних закладах без відриву від виробництва, щорічні відпустки за їх бажанням приєднуються до часу проведення настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів, часу підготовки і захисту дипломного проекту та інших робіт, передбачених навчальною програмою. 
Працівникам, які навчаються в середніх загальноосвітніх вечірніх (змінних) школах, класах, групах з очною, заочною формами навчання при загальноосвітніх школах, щорічні відпустки за їх бажанням надаються з таким розрахунком, щоб вони могли бути використані до початку навчання в цих закладах. 
Працівникам, які успішно навчаються в навчальних закладах без відриву від виробництва та бажають приєднати відпустку до часу проведення настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів, часу підготовки і захисту дипломного проекту та інших робіт, передбачених навчальною програмою, щорічні відпустки повної тривалості за перший рік роботи надаються до настання шестимісячного терміну безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. 
(У редакції Указу Президії Верховної Ради
 Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
 Закону України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 213. Додаткова відпустка у зв’язку з навчанням у професійно-технічних навчальних закладах 
Працівникам, які успішно навчаються на вечірніх відділеннях професійно-технічних навчальних закладів, надається додаткова оплачувана відпустка для підготовки та складання іспитів загальною тривалістю 35 календарних днів протягом навчального року. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
 законами України від 18.09.98 р. № 117-XIV,
 від 06.02.2003 р. № 490-IV)
Стаття 214. Відпустки без збереження заробітної плати працівникам, допущеним до вступних іспитів у вищі навчальні заклади 
Працівникам, допущеним до вступних іспитів у вищі навчальні заклади, надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю 15 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та назад. 
Працівникам, які навчаються без відриву від виробництва на підготовчих відділеннях при вищих навчальних закладах, у період навчального року надається, за їх бажанням, один вільний від роботи день на тиждень без збереження заробітної плати. Для складання випускних іспитів їм надається додаткова відпустка на умовах, передбачених частиною першою цієї статті. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом
 Президії Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
 у редакції Закону України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 215. Пільги працівникам, які навчаються у вищих навчальних закладах 
Працівникам, які навчаються у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, надаються додаткові відпустки у зв’язку з навчанням, а також інші пільги, передбачені законодавством. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 у редакції Закону України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 216. Додаткова відпустка у зв’язку з навчанням у вищих навчальних закладах, навчальних закладах післядипломної освіти та аспірантурі 
Працівникам, які успішно навчаються без відриву від виробництва у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, надаються додаткові оплачувані відпустки: 
1) на період настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів для тих, хто навчається на першому та другому курсах у вищих навчальних закладах: 
першого та другого рівнів акредитації з вечірньою формою навчання — 10 календарних днів, 
третього та четвертого рівнів акредитації з вечірньою формою навчання — 20 календарних днів, 
незалежно від рівня акредитації з заочною формою навчання — 30 календарних днів; 
2) на період настановних занять, виконання лабораторних робіт, складання заліків та іспитів для тих, хто навчається на третьому і наступних курсах у вищих навчальних закладах: 
першого та другого рівнів акредитації з вечірньою формою навчання — 20 календарних днів, 
третього та четвертого рівнів акредитації з вечірньою формою навчання — 30 календарних днів, 
незалежно від рівня акредитації з заочною формою навчання — 40 календарних днів; 
3) на період складання державних іспитів у вищих навчальних закладах незалежно від рівня акредитації — 30 календарних днів; 
4) на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) студентам, які навчаються у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання першого та другого рівнів акредитації, — два місяці, а у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації — чотири місяці. 
Тривалість додаткових оплачуваних відпусток працівникам, які здобувають другу (наступну) вищу освіту за заочною (вечірньою) формою навчання у навчальних закладах післядипломної освіти та вищих навчальних закладах, що мають у своєму підпорядкуванні підрозділи післядипломної освіти, визначається як для осіб, які навчаються на третьому і наступних курсах вищого навчального закладу відповідного рівня акредитації. 
Працівникам, допущеним до складання вступних іспитів в аспірантуру з відривом або без відриву від виробництва, для підготовки та складання іспитів надається один раз на рік додаткова оплачувана відпустка з розрахунку 10 календарних днів на кожний іспит. 
Працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний план підготовки, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів. 
Для працівників, які навчаються у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, де навчальний процес має свої особливості, законодавством може встановлюватися інша тривалість відпусток у зв’язку з навчанням. 
Відпустки, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої та частиною четвертою цієї статті, надаються впродовж навчального року. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 від 18.09.98 р. № 117-XIV,
 від 06.02.2003 р. № 490-IV)
Стаття 217. Збереження заробітної плати на час додаткових відпусток у зв’язку з навчанням 
На час додаткових відпусток у зв’язку з навчанням (статті 211, 213, 216 цього Кодексу) за працівниками за основним місцем роботи зберігається середня заробітна плата. 
(У редакції Закону України
 від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 218. Надання працівникам, які навчаються у вищих навчальних закладах та аспірантурі, вільних від роботи днів 
Працівникам, які навчаються на останніх курсах вищих навчальних закладів, протягом десяти учбових місяців перед початком виконання дипломного проекту (роботи) або складання державних іспитів надається щотижнево при шестиденному робочому тижні один вільний від роботи день для підготовки до занять з оплатою його в розмірі 50 відсотків одержуваної заробітної плати, але не нижче мінімального розміру заробітної плати. 
При п’ятиденному робочому тижні кількість вільних від роботи днів змінюється залежно від тривалості робочої зміни за умови збереження загальної кількості вільних від роботи годин. 
Протягом десяти навчальних місяців перед початком виконання дипломного проекту (роботи) або складання державних іспитів працівникам, за їх бажанням, може бути надано додатково ще один-два вільних від роботи дні на тиждень без збереження заробітної плати. 
Працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі, за їх бажанням протягом чотирьох років навчання надається один вільний від роботи день на тиждень з оплатою його в розмірі 50 відсотків середньої заробітної плати працівника. 
Працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі, протягом четвертого року навчання надається за їх бажанням додатково ще один вільний від роботи день на тиждень без збереження заробітної плати. 
(У редакції Закону України
 від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 219. Оплата проїзду до місця знаходження вищого навчального закладу 
Власник або уповноважений ним орган оплачує працівникам, які навчаються у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, проїзд до місця знаходження навчального закладу і назад один раз на рік на настановні заняття, для виконання лабораторних робіт і складання заліків та іспитів — у розмірі 50 відсотків вартості проїзду. 
У такому ж розмірі провадиться оплата проїзду для підготовки і захисту дипломного проекту (роботи) або складання державних іспитів. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 21.12.83 р. № 6237-X;
 у редакції Закону України від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Стаття 220. Обмеження надурочних робіт для працівників, які навчаються 
Працівників, які навчаються без відриву від виробництва в середніх і професійно-технічних навчальних закладах, забороняється залучати в дні занять до надурочних робіт. 
(У редакції Закону України
 від 18.09.98 р. № 117-XIV)
Глава XV 
ІНДИВІДУАЛЬНІ ТРУДОВІ СПОРИ 
(Глава із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 05.06.75 р. № 3866-VIII,
 від 24.12.76 р. № 1616-IX,
 від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 21.12.83 р. № 6237-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 у редакції Закону України від 18.02.92 р. № 2134-XII)
Стаття 221. Органи, які розглядають трудові спори 
Трудові спори розглядаються: 
1) комісіями по трудових спорах; 
2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. 
Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. 
Установлений порядок розгляду трудових спорів не поширюється на спори про дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об’єднань громадян за рішенням органів, що їх обрали. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 15.05.2003 р. № 762-IV)
Стаття 222. Порядок розгляду трудових спорів деяких 
категорій працівників 
Особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюються законодавством. 
Стаття 223. Організація комісій по трудових спорах 
Комісія по трудових спорах обирається загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства, установи, організації з числом працюючих не менш як 15 чоловік. 
Порядок обрання, чисельність, склад і строк повноважень комісії визначаються загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства, установи, організації. При цьому кількість робітників у складі комісії по трудових спорах підприємства повинна бути не менше половини її складу. 
Комісія по трудових спорах обирає із свого складу голову, його заступників і секретаря комісії. 
За рішенням загальних зборів (конференції) трудового колективу підприємства, установи, організації можуть бути створені комісії по трудових спорах у цехах та інших аналогічних підрозділах. Ці комісії обираються колективами підрозділів і діють на тих же підставах, що й комісії по трудових спорах підприємств, установ, організацій. 
У комісіях по трудових спорах підрозділів можуть розглядатись трудові спори в межах повноважень цих підрозділів. 
Організаційно-технічне забезпечення комісії по трудових спорах (надання обладнаного приміщення, друкарської та іншої техніки, необхідної літератури, організація діловодства, облік та зберігання заяв працівників і справ, підготовка та видача копій рішень і т. ін.) здійснюється власником або уповноваженим ним органом. 
Комісія по трудових спорах підприємства, установи, організації має печатку встановленого зразка. 
Стаття 224. Компетенція комісії по трудових спорах 
Комісія по трудових спорах є обов’язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях, за винятком спорів, зазначених у статтях 222, 232 цього Кодексу. 
Трудовий спір підлягає розглядові в комісії по трудових спорах, якщо працівник самостійно або з участю профспілкової організації, що представляє його інтереси, не врегулював розбіжності при безпосередніх переговорах з власником або уповноваженим ним органом. 
Стаття 225. Строки звернення до комісії по трудових 
спорах та порядок прийняття заяв працівника 
Працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати — без обмеження будь-яким строком. 
У разі пропуску з поважних причин установленого строку комісія по трудових спорах може його поновити. 
Заява працівника, що надійшла до комісії, підлягає обов’язковій реєстрації. 
(Із доповненнями, внесеними згідно із
 Законом України від 11.07.2001 р. № 2620-III)
Стаття 226. Порядок і строки розгляду трудового 
спору в комісії по трудових спорах 
Комісія по трудових спорах зобов’язана розглянути трудовий спір у десятиденний строк з дня подання заяви. Спори повинні розглядатися у присутності працівника, який подав заяву, представників власника або уповноваженого ним органу. Розгляд спору за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника при розгляді спору від його імені може виступати представник профспілкового органу або за вибором працівника інша особа, в тому числі адвокат. 
У разі нез’явлення працівника або його представника на засідання комісії розгляд заяви відкладається до наступного засідання. При повторному нез’явленні працівника без поважних причин комісія може винести рішення про зняття цієї заяви з розгляду, що не позбавляє працівника права подати заяву знову в межах тримісячного строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
Комісія по трудових спорах має право викликати на засідання свідків, доручати спеціалістам проведення технічних, бухгалтерських та інших перевірок, вимагати від власника або уповноваженого ним органу необхідні розрахунки та документи. 
Засідання комісії по трудових спорах вважається правомочним, якщо на ньому присутні не менше двох третин обраних до її складу членів. 
Працівник і власник або уповноважений ним орган мають право заявити мотивований відвід будь-якому члену комісії. Питання про відвід вирішується більшістю голосів членів комісії, присутніх на засіданні. Член комісії, якому заявлено відвід, не бере участі у вирішенні питання про відвід. 
На засіданні комісії ведеться протокол, який підписується головою або його заступником і секретарем. 
Стаття 227. Порядок прийняття рішень комісією по 
трудових спорах 
Комісія по трудових спорах приймає рішення більшістю голосів її членів, присутніх на засіданні. 
У рішенні зазначаються: повне найменування підприємства, установи, організації, прізвище, ім’я та по батькові працівника, який звернувся до комісії, або його представника, дата звернення до комісії і дата розгляду спору, суть спору, прізвища членів комісії, власника або представників уповноваженого ним органу, результати голосування і мотивоване рішення комісії. 
Копії рішення комісії у триденний строк вручаються працівникові, власникові або уповноваженому ним органу. 
Стаття 228. Оскарження рішення комісії по трудових спорах 
У разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах працівник чи власник або уповноважений ним орган можуть оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії. Пропуск вказаного строку не є підставою відмови у прийнятті заяви. Визнавши причини пропуску поважними, суд може поновити цей строк і розглянути спір по суті. В разі коли пропущений строк не буде поновлено, заява не розглядається, і залишається в силі рішення комісії по трудових спорах. 
Стаття 229. Строк виконання рішення комісії по 
трудових спорах 
Рішення комісії по трудових спорах підлягає виконанню власником або уповноваженим ним органом у триденний строк по закінченні десяти днів, передбачених на їх оскарження (стаття 228), за винятком випадків, передбачених частиною п’ятою статті 235 цього Кодексу. 
Стаття 230. Порядок виконання рішення комісії по 
трудових спорах 
У разі невиконання власником або уповноваженим ним органом рішення комісії по трудових спорах у встановлений строк (стаття 229) працівникові комісією по трудових спорах підприємства, установи, організації видається посвідчення, що має силу виконавчого листа. 
У посвідченні вказуються найменування органу, який виніс рішення щодо трудового спору, дати прийняття і видачі та номер рішення, прізвище, ім’я, по батькові та адреса стягувача, найменування та адреса боржника, номери його рахунків у банках, рішення по суті спору, строк пред’явлення посвідчення до виконання. Посвідчення засвідчується підписом голови або заступника голови комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації та печаткою комісії по трудових спорах. 
Посвідчення не видається, якщо працівник чи власник або уповноважений ним орган звернувся у встановлений статтею 228 строк із заявою про вирішення трудового спору до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. 
На підставі посвідчення, внесеного не пізніше тримісячного строку з дня його видання до Єдиного державного реєстру виконавчих документів та пред’явленого до органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, відповідний виконавець виконує рішення комісії по трудових спорах у примусовому порядку.
(Із змінами, внесеними згідно із
 законами України від 19.10.2000 р. № 2056-III,
 від 15.05.2003 р. № 762-IV,
від 02.06.2016 р. № 1404-VIII,
зміни, внесені Законом України від 02.06.2016 р. № 1404-VIII, в частині положень,
 що стосуються діяльності приватних виконавців, вводяться в дію з 05.01.2017 р.,
від 03.10.2017 р. № 2147-VIII,
зміни, внесені пунктом 1 параграфа 1 розділу 4 Закону України
 від 03.10.2017 р. № 2147-VIII, вводяться в дію через 30 днів із дня опублікування
 Державною судовою адміністрацією України повідомлення про початок функціонування
 Єдиного державного реєстру виконавчих документів у газеті «Голос України»)
Стаття 231. Розгляд трудових спорів у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах 
У районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 
1) працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу). 
2) виключено
(Із змінами, внесеними згідно із
законами України від 15.05.2003 р. № 762-IV,
від 14.10.2014 р. № 1697-VII)
Стаття 232. Трудові спори, що підлягають безпосередньому 
розглядові в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах 
Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 
1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 
2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 
3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об’єднаннями громадян з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 
4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 
5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав; 
6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи.
Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу: 
1) працівників, запрошених на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації; 
2) молодих спеціалістів, які закінчили вищий навчальний заклад і у встановленому порядку направлені на роботу на дане підприємство, в установу, організацію; 
3) вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років або дитину-інваліда, а одиноких матерів (батьків) — при наявності дитини віком до 14 років; 
4) виборних працівників після закінчення строку повноважень; 
5) працівників, яким надано право поворотного прийняття на роботу; 
6) інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов’язаний укласти трудовий договір. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 19.11.93 р. № 3632-XII,
 від 19.01.95 р. № 6/95-ВР,
 від 15.05.2003 р. № 762-IV,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI,
 від 15.05.2013 р. № 239-VII,
 від 04.07.2013 р. № 406-VII,
 від 28.12.2014 р. № 77-VIII)
Стаття 233. Строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного 
суду за вирішенням трудових спорів 
Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення — в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. 
Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно
 із законами України від 11.07.2001 р. № 2620-III,
 від 15.05.2003 р. № 762-IV)
(положенню частини першої статті 233 у взаємозв’язку з положеннями статей 116, 117, 237 1 цього кодексу дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012)	
(положенню частини другої статті 233 у системному зв’язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013)	
(положенню частини другої статті 233 дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 9-рп/2013)	

(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 14.10.2014 р. № 1697-VII)
Стаття 234. Поновлення судом строків, пропущених з 
поважних причин 
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 15.05.2003 р. № 762-IV)
Стаття 235. Поновлення на роботі, зміна формулювання причин звільнення, оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи 
У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв’язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов’язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. 
У разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, який був звільнений у зв’язку із здійсненим ним або членом його сім’ї повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, та за його відмови від такого поновлення орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку.
У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 
При винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно із
 законами України від 14.10.2014 р. № 1700-VII,
який вводиться в дію з 26.04.2015 р.,
 від 28.12.2014 р. № 77-VIII)
Стаття 236. Оплата вимушеного прогулу при затримці 
виконання рішення про поновлення на 
роботі працівника 
У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. 
Стаття 237. Покладення матеріальної відповідальності 
на службову особу, винну в незаконному 
звільненні або переведенні працівника 
Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов’язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв’язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов’язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. 
Стаття 237 1. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди 
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. 
(Доповнено статтею 237 1 згідно із
 Законом України від 24.12.99 р. № 1356-XIV)
Стаття 238. Задоволення грошових вимог 
При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. 
Стаття 239. Обмеження повороту виконання рішень 
по трудових спорах 
У разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення грунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. 
З цих же підстав допускається стягнення з працівників сум, виплачених їм відповідно до раніше прийнятого рішення комісії по трудових спорах при повторному розгляді спору. 
Стаття 240. Виключена. 
Стаття 240 1. Прийняття рішень органом, що розглядає трудові спори, у разі неможливості поновлення працівника на роботі внаслідок припинення діяльності підприємства, установи, організації 
У разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов’язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках — правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення». 
(Доповнено статтею 240 1 згідно із
 Законом України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 241. Виключена. 
Стаття 241 1. Обчислення строків, передбачених цим Кодексом 
Строки виникнення і припинення трудових прав та обов’язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. 
Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. 
Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. 
Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. 
Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. 
(Доповнено статтею 241 1 згідно із
 Законом України від 19.01.95 р. № 6/95-ВР)
Стаття 242. Виключена. 
Глава XVI 
ПРОФЕСІЙНІ СПІЛКИ, УЧАСТЬ ПРАЦІВНИКІВ В УПРАВЛІННІ ПІДПРИЄМСТВАМИ, УСТАНОВАМИ, ОРГАНІЗАЦІЯМИ 
(назва глави у редакції Указу Президії Верховної
 Ради Української РСР від 27.02.85 р. № 8474-X)
Стаття 243. Право громадян на об’єднання у професійні спілки 
Відповідно до Конституції України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» громадяни України мають право на основі вільного волевиявлення без будь-якого дозволу створювати професійні спілки з метою представництва, здійснення і захисту своїх трудових та соціально-економічних прав та інтересів, вступати до них та виходити з них на умовах і в порядку, визначених їх статутами, брати участь у роботі професійних спілок. 
Держава визнає професійні спілки повноважними представниками працівників і захисниками їх трудових, соціально-економічних прав та інтересів в органах державної влади та місцевого самоврядування, у відносинах з власником або уповноваженим ним органом, а також з іншими об’єднаннями громадян. 
(Із змінами, внесеними згідно із
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 у редакції Закону України
 від 05.04.2001 р. № 2343-III)
Стаття 244. Права професійних спілок, їх об’єднань 
Права професійних спілок, їх об’єднань визначаються Конституцією України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 27.02.85 р. № 8474-X;
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 у редакції Закону України
 від 05.04.2001 р. № 2343-III)
Стаття 245. Право працівників брати участь в управлінні підприємствами, установами, організаціями 
Працівники мають право брати участь в управлінні підприємствами, установами, організаціями через загальні збори (конференції), ради трудових колективів, професійні спілки, які діють у трудових колективах, інші органи, уповноважені трудовим колективом на представництво, вносити пропозиції щодо поліпшення роботи підприємства, установи, організації, а також з питань соціально-культурного і побутового обслуговування. 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний створювати умови, які б забезпечували участь працівників в управлінні підприємствами, установами, організаціями. Службові особи підприємств, установ, організацій зобов’язані у встановлений строк розглядати критичні зауваження і пропозиції працівників і повідомляти їм про вжиті заходи. 
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.02.85 р. № 8474-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР)
Стаття 246. Первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях 
Первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. 
Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, — через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статутом професійної спілки. 
У разі якщо на підприємстві, в установі, організації діє кілька первинних профспілкових організацій, представництво колективних інтересів працівників підприємства, установи, організації щодо укладення колективного договору здійснюється об’єднаним представницьким органом у порядку, визначеному частиною другою статті 12 цього Кодексу. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 у редакції законів України від 05.04.2001 р. № 2343-III,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 247. Повноваження виборного органу первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації 
Виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації: 
1) укладає та контролює виконання колективного договору, звітує про його виконання на загальних зборах трудового колективу, звертається з вимогою до відповідних органів про притягнення до відповідальності посадових осіб за невиконання умов колективного договору; 
2) разом з власником або уповноваженим ним органом вирішує питання запровадження, перегляду та змін норм праці; 
3) разом з власником або уповноваженим ним органом вирішує питання оплати праці працівників, форм і систем оплати праці, розцінок, тарифних сіток, схем посадових окладів, умов запровадження та розмірів надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних виплат; 
4) разом з власником або уповноваженим ним органом вирішує питання робочого часу і часу відпочинку, погоджує графіки змінності та надання відпусток, запровадження підсумованого обліку робочого часу, дає дозвіл на проведення надурочних робіт, робіт у вихідні дні тощо; 
5) разом з власником або уповноваженим ним органом вирішує питання соціального розвитку підприємства, поліпшення умов праці, матеріально-побутового, медичного обслуговування працівників; 
6) бере участь у вирішенні соціально-економічних питань, визначенні та затвердженні переліку і порядку надання працівникам соціальних пільг; 
7) бере участь у розробленні правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи або організації; 
8) представляє інтереси працівників за їх дорученням під час розгляду індивідуальних трудових спорів та у колективному трудовому спорі, сприяє його вирішенню; 
9) приймає рішення про вимогу до власника або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір (контракт) з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», законодавство про працю, ухиляється від участі в переговорах щодо укладення або зміни колективного договору, не виконує зобов’язань за колективним договором, допускає інші порушення законодавства про колективні договори; 
10) надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом; 
11) бере участь у розслідуванні нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, у роботі комісії з питань охорони праці; 
12) здійснює громадський контроль за виконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та про охорону праці, за забезпеченням на підприємстві, в установі, організації безпечних та нешкідливих умов праці, виробничої санітарії, правильним застосуванням установлених умов оплати праці, вимагає усунення виявлених недоліків; 
13) здійснює контроль за підготовкою та поданням власником або уповноваженим ним органом документів, необхідних для призначення пенсій працівникам і членам їх сімей; 
14) здійснює контроль за наданням пенсіонерам та інвалідам, які до виходу на пенсію працювали на підприємстві, в установі, організації, права користування нарівні з його працівниками наявними можливостями щодо медичного обслуговування, забезпечення житлом, путівками до оздоровчих і профілактичних закладів та іншими соціальними послугами і пільгами згідно із статутом підприємства, установи, організації та колективним договором; 
15) представляє інтереси застрахованих осіб у комісії із соціального страхування, направляє працівників до санаторіїв, профілакторіїв і будинків відпочинку, туристичних комплексів, баз та оздоровчих закладів на умовах, передбачених колективним договором або угодою, перевіряє стан організації медичного обслуговування працівників та членів їхніх сімей; 
16) визначає разом з власником або уповноваженим ним органом відповідно до колективного договору розмір коштів, що будуть спрямовані на будівництво, реконструкцію, утримання житла, веде облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, розподіляє в установленому законодавством порядку жилу площу в будинках, споруджених за кошти або за участю підприємства, установи, організації, а також жилу площу, що надається власникові у розпорядження в інших будинках, здійснює контроль за житлово-побутовим обслуговуванням працівників; 
17) представляє інтереси працівників підприємства-боржника в ході процедури банкрутства. 
Виборні органи профспілкової організації, що діють на підприємстві, в установі, організації, мають також інші права, передбачені законодавством України. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 27.02.85 р. № 8474-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 законами України від 05.07.95 р. № 263/95-ВР,
 від 05.04.2001 р. № 2343-III,
 від 16.01.2003 р. № 429-IV,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 248. Гарантії діяльності профспілок 
Для реалізації повноважень профспілок, передбачених Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», члени виборних органів профспілкових організацій підприємств, установ і організацій, вищестоящих профспілкових органів, а також повноважні представники цих органів мають право: 
1) безперешкодно відвідувати та оглядати місця роботи на підприємстві, в установі, організації, де працюють члени профспілок; 
2) вимагати і одержувати від власника або уповноваженого ним органу, іншої посадової особи відповідні документи, відомості та пояснення щодо умов праці, виконання колективних договорів, додержання законодавства про працю та соціально-економічних прав працівників; 
3) безпосередньо звертатися в усній або письмовій формі до власника або уповноваженого ним органу, посадових осіб з профспілкових питань; 
4) перевіряти роботу закладів торгівлі, громадського харчування, охорони здоров’я, дитячих закладів, гуртожитків, транспортних підприємств і підприємств побутового обслуговування, що належать або надають послуги підприємству, установі, організації, в яких працюють члени профспілок; 
5) розміщувати власну інформацію у приміщеннях і на території підприємства, установи, організації в доступних для працівників місцях; 
6) перевіряти розрахунки з оплати праці та державного соціального страхування, використання коштів на соціальні і культурні заходи та житлове будівництво. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 у редакції Закону України від 05.04.2001 р. № 2343-III)
Стаття 249. Обов’язок власника або уповноваженого ним органу щодо створення умов для діяльності профспілок 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний сприяти створенню належних умов для діяльності первинних профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі, організації. 
Приміщення для роботи виборного профспілкового органу та проведення зборів працівників, які є членами професійної спілки, з усім необхідним обладнанням, зв’язком, опаленням, освітленням, прибиранням, транспортом, охороною надається власником або уповноваженим ним органом у порядку, передбаченому колективним договором. 
За наявності письмових заяв працівників, які є членами професійної спілки, власник або уповноважений ним орган щомісяця безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок професійної спілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в строки, визначені цим договором чи угодою. Власник або уповноважений ним орган не вправі затримувати перерахування зазначених коштів. 
Спори, пов’язані з невиконанням власником або уповноваженим ним органом цих обов’язків, розглядаються у судовому порядку. 
Будинки, приміщення, споруди, в тому числі орендовані, призначені для ведення культурно-освітньої, оздоровчої, фізкультурної та спортивної роботи серед працівників підприємства, установи, організації та членів їх сімей, а також оздоровчі табори можуть передаватися на договірних засадах у користування профспілковим організаціям цього підприємства, установи, організації. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 законами України від 05.04.2001 р. № 2343-III,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 250. Відрахування коштів підприємствами, установами, організаціями первинним профспілковим організаціям на культурно-масову, фізкультурну та оздоровчу роботу 
Власники або уповноважені ними органи зобов’язані відраховувати кошти первинним профспілковим організаціям на культурно-масову, фізкультурну та оздоровчу роботу в розмірах, передбачених колективними договорами та угодами, але не менше ніж 0,3 відсотка фонду оплати праці відповідно до Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 у редакції законів України від 05.04.2001 р. № 2343-III,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
(установлено, що норми і положення статті 250 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов’язкового державного соціального страхування, згідно із Законом України від 08.07.2010 р. № 2456-VI, враховуючи зміни, внесені Законом України від 28.12.2014 р. № 79-VIII, згідно із Законом України від 28.12.2014 р. № 80-VIII)	
(установлено, що норми і положення статті 250 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України, згідно із Законом України від 25.12.2015 р. № 928-VIII)	

Стаття 251. Обов’язок власника або уповноваженого ним органу надавати інформацію на запити профспілок, їх об’єднань 
Власник або уповноважений ним орган зобов’язаний в тижневий строк надавати на запити профспілок, їх об’єднань інформацію щодо умов та оплати праці працівників, соціально-економічного розвитку підприємства, установи, організації та виконання колективних договорів і угод. 
У разі затримки виплати заробітної плати власник або уповноважений ним орган зобов’язаний на вимогу виборних профспілкових органів надати письмовий дозвіл на отримання в банках інформації про наявність коштів на рахунках підприємства, установи, організації чи отримати таку інформацію в банках і надати її профспілковому органу. У разі відмови власника або уповноваженого ним органу надати таку інформацію чи дозвіл на отримання інформації його дії або бездіяльність можуть бути оскаржені до суду. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно
 із законами України від 05.04.2001 р. № 2343-III,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV)
Стаття 252. Гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів 
Працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. 
Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. 
Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об’єднання професійних спілок). 
Звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв’язку із станом здоров’я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв’язку з неналежним виконанням своїх обов’язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов’язано із станом здоров’я. 
Працівникам, звільненим у зв’язку з обранням їх до складу виборних профспілкових органів, після закінчення строку їх повноважень надається попередня робота (посада) або за згодою працівника інша рівноцінна робота (посада). 
Членам виборних профспілкових органів, не звільненим від своїх виробничих чи службових обов’язків, надається на умовах, передбачених колективним договором, вільний від роботи час із збереженням середньої заробітної плати для участі в консультаціях і переговорах, виконання інших громадських обов’язків в інтересах трудового колективу, а також на час участі в роботі виборних профспілкових органів, але не менш як 2 години на тиждень. 
На час профспілкового навчання працівникам, обраним до складу виборних профспілкових органів підприємства, установи, організації, надається додаткова відпустка тривалістю до 6 календарних днів із збереженням середньої заробітної плати за рахунок власника або уповноваженого ним органу. 
За працівниками, обраними до складу виборних органів профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації, зберігаються соціальні пільги та заохочення, встановлені для інших працівників за місцем роботи відповідно до законодавства. На підприємстві за рахунок його коштів цим працівникам можуть бути надані додаткові пільги, якщо це передбачено колективним договором. 
Положення цієї статті в частині особливостей притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення не поширюються на прокурорів, поліцейських і працівників Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України та органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства.
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X,
 від 27.05.88 р. № 5938-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 05.04.2001 р. № 2343-III,
 від 10.07.2003 р. № 1096-IV,
від 14.10.2014 р. № 1697-VII,
від 16.07.2015 р. № 630-VIII,
від 23.12.2015 р. № 901-VIII)
Глава XVI-А 
ТРУДОВИЙ КОЛЕКТИВ 
(Доповнено главою XVI-А згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 27.05.88 р. № 5938-XI)
Стаття 252 1. Трудовий колектив підприємства 
Трудовий колектив підприємства утворюють усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством. 
Повноваження трудового колективу визначаються законодавством. 
(У редакції Закону Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 252 2. Виключена.
 (згідно із Законом Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 252 3. Виключена.
 (згідно із Законом Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 252 4. Виключена.
 (згідно із Законом Української
 РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 252 5. Загальні принципи матеріальної заінтересованості трудового колективу в результатах господарської діяльності 
Досягнення і втрати в роботі підприємства безпосередньо позначаються на рівні госпрозрахункового доходу колективу, благополуччі кожного працівника. Підприємство, яке забезпечує виробництво і реалізацію кращої продукції (робіт, послуг) з меншими витратами, одержує більший госпрозрахунковий доход і перевагу в своєму виробничому і соціальному розвитку та оплаті праці працівників. 
Відшкодування підприємством збитків, заподіяних іншим організаціям і державі, сплата штрафів, неустойок та інших санкцій, встановлених законодавством, провадиться за рахунок госпрозрахункового доходу колективу. Власник або уповноважений ним орган визначає конкретні підрозділи і працівників, винних у заподіянні збитків, що їх зазнало підприємство, доводить про це до відома трудового колективу і покладає на конкретні підрозділи і працівників майнову (матеріальну) відповідальність відповідно до законодавства. 
Стаття 252 6. Формування колективу бригади 
Зарахування в бригаду нових працівників провадиться за згодою колективу бригади. Не допускається відмова бригади в зарахуванні працівників, направлених у бригаду в порядку працевлаштування відповідно до законодавства (молодих спеціалістів, випускників навчальних закладів системи професійно-технічної освіти, осіб, звільнених від покарання або примусового лікування та інших). 
Колектив бригади має право вимагати від власника або уповноваженого ним органу виведення із складу бригади працівників у разі скорочення чисельності бригади, невідповідності працівника виконуваній роботі та в інших випадках, передбачених статтями 40 і 41 цього Кодексу. Власник або уповноважений ним орган відповідно до законодавства переводить таких працівників, за їх згодою, на іншу роботу або звільняє у встановленому порядку. 
Бригадири обираються на зборах колективів бригад (таємним або відкритим голосуванням) і затверджуються керівником підрозділу, до складу якого входять ці бригади. 
(Із доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 14.05.90 р. № 9280-XI;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII)
Стаття 252 7. Розподіл колективного заробітку у бригаді із застосуванням коефіцієнта трудової участі 
Колектив бригади може розподіляти колективний заробіток із застосуванням коефіцієнта трудової участі. Коефіцієнти членам бригади затверджуються колективом бригади за поданням бригадира (ради бригади). 
При застосуванні коефіцієнта трудової участі заробітна плата працівника не може бути нижчою від встановленого державою мінімального розміру (стаття 95). 
Стаття 252 8. Взаємна відповідальність власника або уповноваженого ним органу і бригади 
Власник або уповноважений ним орган підприємства, об’єднання, структурного підрозділу несе відповідальність перед бригадою за створення нормальних умов для високопродуктивної праці (надання роботи, забезпечення справного стану механізмів та устаткування, технічною документацією, матеріалами та інструментами, енергією, створення безпечних і здорових умов праці). При невиконанні бригадою виробничих показників з вини власника або уповноваженого ним органу за бригадою зберігається фонд оплати праці, розрахований за тарифними ставками. Службові особи, винні у порушенні обов’язків власника або уповноваженого ним органу перед бригадою, притягаються до дисциплінарної відповідальності, а за зайві грошові виплати бригади — також до матеріальної відповідальності перед підприємством у порядку і розмірах, встановлених законодавством.
Бригада несе відповідальність перед власником або уповноваженим ним органом підприємства за невиконання з її вини виробничих показників. У цих випадках оплата провадиться за виконану роботу, премії та інші заохочувальні виплати не нараховуються. Збитки, заподіяні підприємству випуском неякісної продукції з вини бригади, відшкодовуються з її колективного заробітку в межах середнього місячного заробітку бригади. При розподілі колективного заробітку між членами бригади враховується вина конкретних працівників у випуску неякісної продукції. 
Глава XVII
ЗАГАЛЬНООБОВ’ЯЗКОВЕ ДЕРЖАВНЕ СОЦІАЛЬНЕ СТРАХУВАННЯ ТА ПЕНСІЙНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ 
(Глава із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 24.01.83 р. № 4617-X;
 Законом Української РСР від 20.03.91 р. № 871-XII;
 законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 05.07.95 р. № 263/95-ВР;
 у редакції Закону України від 16.01.2003 р. № 429-IV)
Стаття 253. Особи, які підлягають загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню 
Особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов’язковому державному соціальному страхуванню. 
Стаття 254. Кошти загальнообов’язкового державного соціального страхування 
Основними джерелами коштів загальнообов’язкового державного соціального страхування є внески власників підприємств, установ, організацій або уповноважених ними органів чи фізичної особи, працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов’язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов’язкового державного соціального страхування. 
Стаття 255. Види матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням 
Види матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням працівникам, а в деяких випадках і членам їх сімей, умови їх надання та розміри визначаються законами України з окремих видів загальнообов’язкового державного соціального страхування, іншими нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообов’язкового державного соціального страхування. 
Стаття 256. Пенсійне забезпечення 
Працівники та члени їх сімей мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв’язку із втратою годувальника, а також за вислугу років відповідно до закону. 
Стаття 257. Виключена. 
Стаття 258. Виключена. 
Глава XVIII
НАГЛЯД І КОНТРОЛЬ ЗА ДОДЕРЖАННЯМ ЗАКОНОДАВСТВА ПРО ПРАЦЮ 
Стаття 259. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю 
Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами — підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. 
Частину третю виключено
Громадський контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють професійні спілки та їх об’єднання. 
(Із змінами і доповненнями, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 законами України від 15.12.92 р. № 2857-XII,
 від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 05.04.2001 р. № 2343-III,
від 20.05.2010 р. № 2275-VI,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI,
 від 04.07.2013 р. № 406-VII,
від 14.10.2014 р. № 1697-VII,
 від 28.12.2014 р. № 77-VIII)
Стаття 260. Державний нагляд за охороною праці 
Державний нагляд за додержанням законодавчих та інших нормативних актів про охорону праці здійснюють:
центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці;
центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері ядерної та радіаційної безпеки;
центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) у сфері пожежної безпеки;
центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) у сфері техногенної безпеки;
центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.
(Із змінами, внесеними згідно з указами Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X,
 від 30.12.81 р. № 2957-X;
 у редакції законів України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 261. Виключена. 
 (згідно із Законом України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 262. Виключена. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 виключена згідно із Законом
 України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 263. Повноваження місцевих державних адміністрацій та рад у галузі охорони праці 
Місцеві державні адміністрації і ради у межах відповідної території: 
забезпечують реалізацію державної політики в галузі охорони праці; 
формують за участю профспілок програми заходів з питань безпеки, гігієни праці і виробничого середовища, що мають міжгалузеве значення; 
здійснюють контроль за додержанням нормативних актів про охорону праці. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 29.07.81 р. № 2240-X;
 законів України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 16.10.2012 р. № 5462-VI)
Стаття 264. Виключена. 
(Із змінами, внесеними згідно з Указом Президії
 Верховної Ради Української РСР від 24.01.83 р. № 4617-X;
 виключена згідно із Законом
 України від 15.12.93 р. № 3694-XII)
Стаття 265. Відповідальність за порушення законодавства про працю
Посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Юридичні та фізичні особи — підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:
фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування та податків — у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;
порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі — у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;
недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці — у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;
недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов’язків, передбачених законами України «Про військовий обов’язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», — у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;
недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні — у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;
вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, — у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;
порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим — сьомим цієї частини, — у розмірі мінімальної заробітної плати.
Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Штрафи, зазначені в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути накладені центральним органом виконавчої влади, зазначеним у частині четвертій цієї статті, без здійснення заходу державного нагляду (контролю) на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації.
Виконання постанови центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, покладається на органи державної виконавчої служби.
Сплата штрафу не звільняє від усунення порушень законодавства про працю.
(Із змінами і доповненнями, внесеними
 згідно із законами України від 15.12.93 р. № 3694-XII,
 від 28.12.2014 р. № 77-VIII,
 від 03.11.2015 р. № 734-VIII,
від 02.06.2016 р. № 1404-VIII,
від 06.12.2016 р. № 1774-VIII)